Dragan raDulović / Po rubovima teksta

Dragan radulović

rubovima

Po teksta

budva

2018.

Dragan radulović

Po rubovima teksta

Izdavač

Ju narodna biblioteka budve

Žrtava fašizma bb, budva

Za izdavača

mila baljević

Glavna i odgovorna urednica

mila baljević

Urednica izdanja

stanka rađenović stanojević

Lektura

stanka rađenović stanojević

Kompjuterska i likovna obrada

aleksandar Petrović

Štampa

golbi print, Podgorica

tiraž

200 primjeraka

sadržaj

Uvod

7

ČEKAJUĆI KNJIGE SA CARINE

ESEJ O DVA NJEGOŠA

13

Prilog: Pismo prijatelja

30

OPOMENE I UPOZORENJA DANILA KIŠA

37

ANTROPOLOŠKI PESIMIZAM MIHAILA LALIĆA

47

JERETIČKE LINIJE ČEDA VULEVIĆA

65

KNJIŽEVNE DELICIJE ALBERTA GOLDSTEINA

95

MISTERIJ PROZE MIRKA KOVAČA

117

GRAĐANSKO ISKUŠAVANJE DRŽAVE

DRAGUTINA LALOVIĆA

131

MIŠLJENJE I VIĐENJE VLADIMIRA VUKIĆEVIĆA

137

BILJEŠKA O PISCU

144

Uvod

knjigu „Po rubovima teksta“ otvara esej „Čekajući knjige sa ca-

rine“ u kome kritički tematizujem čitanje njegoševe poezije, pogotovo „gorskog vijenca“, ono čitanje sa pozicija zle tendencio-znosti koja u pjesniku prepoznaje ništa manje nego „inspiratora genocida“ devedesetih godina i autora čiji se tekst može koristiti kao legitimirajući za svakovrsne političke zločine kojima smo

svjedočili u nedavnoj prošlosti. nastojao sam da pokažem kako

se u pozadini takvog pristupa književno-umjetničkom djelu

nalazi rasistička matrica u suštini identična onim ideologijskim čitanjima njegoševog spjeva koja ga koriste kao opravdanje:

jedni osuđuju njegovo djelo kao „politički program genocida“,

a drugi ga kao takvo objeručke prihvataju; dok u stvari, ni jedni ni drugi ne čitaju književnost kako valja; što naravno ne bi bio problem, da političke posljedice koje iz takvog neumijeća čitanja proizilaze nijesu pogubne po kulturu čiji je njegoš jedan od temeljaca identitetskog samorazumijevanja.

uz esej o njegošu priložio sam Pismo svog prijatelja prof.

Dragutina lalovića, ne samo iz razloga što sam ga doživio kao

dragocjenu podršku vlastitim intelektualnim naporima da po-

kušam razumjeti maliciozne kontekstualizacije koje se u našem

7

D r a g a n R a d u l o v i ć

vremenu pletu oko njegoša, nego tim prije i više što je prof.

lalović u svom pismu uvjerljivo demonstrirao umijeće čitanja

klasika koje je u najboljem duhu tradicije koju nam je ostavio

leo strauss, a čijoj hermeneutičkoj zavodljivosti u lalovićevoj izvedbi nijesam mogao odoljeti. na toj teorijskoj deliciji sam

mu veoma zahvalan.

Pripremajući ovu knjigu najviše sam nedoumica i kolebanja

osjećao u vezi sa esejom „opomene i upozorenja Danila kiša“.

Znao sam da ponešto bitno moram izmijeniti, nijesam bio

zadovoljan određenim formulacijama, moj odveć vidljivi žar i

fanatična ubijeđenost povremeno su prijetili padom u patetiku,

kao da sam taj tekst nekada davno pisao pod temperaturom, pa

se to danas primjećuje u stilu i tonu... Pokušao sam ponegdje,

pažljivom čitaocu neće promaći mjesta razlike.

esej „antropološki pesimizam mihaila lalića“ predstavlja

izraz osobne fascinacije djelom tog pisca. volim da čitam nje-

govu književnost i beskrajno uživam u njoj. Posebno cijenim

lalićevu Crnogorsku tetralogiju koju sačinjavaju knjige: „ratna sreća“ (1973), „Zatočnici“ (1976), „Dokle gora zaze leni“

(1982) i „gledajući dolje na drumove“ (1985). ako nešto od

pomenute ljubavi i odanosti čitatelji budu prepoznali u eseju,

i ako ih uspijem ubijediti da je plodan dijalog sa djelima starog crnogorskog majstora danas ne samo moguć nego i potreban,

smatraću da moj pokušaj nije bio lišen smisla i uzaludan.

sljedeći crnogorski klasik čijem djelu je posvećen esej „Jere-

tičke linije Čeda vulevića“ je bio moj dobar prijatelj, i nastojao 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

sam da se naklonost koju prema njemu osjećam lako može

identifikovati u tekstu. nijesam imao razloga da krijem naše

prijateljstvo tim prije što je književno-umjetnička vrijednost

njegove proze neupitna, pa sam lako mogao odvojiti tumače-

nja i teorijske analize njegovih djela od svojih melanholičnih

sjećanja na pisca. književna slava Čedu vuleviću za života nije bila posebno naklonjena, ali je zato do posljednjeg časa bio

u velikoj milosti beletre. i bio je zadovoljan time, najzad, to je njegov autentični ljudski izbor odavno načinjen kojega se

dosljedno pridržavao.

obimom neveliko književno djelo alberta goldsteina,

hrvatskog pjesnika, prevodioca, i nadasve izdavača, uredni-

ka izdavačke kuće „antibarbarus“ predstavljalo je za mene

poseban hermeneutički izazov, pogotovo njegova poema

„usmjereni odgoj anne boleyn“ čija mi je viktimološka dimenzija postala jedno od dragocjenijih čitalačkih iskustava.

esej „književne delicije alberta goldsteina” sadrži nekoliko

opservacija čiju bih utemeljenost rado provjerio u razgovo-

ru sa bertijem, ali to je nažalost, kao i mnogo toga drugog,

odavno već nemoguće.

esej „misterij proze mirka kovača“ sadrži dva odvojena tek-

sta koja sam posvetio njegovom romanu „grad u zrcalu“ i knjizi

anti-memoara „Pisanje ili nostalgija“. riječ je o knjigama antipo-dima, romanu visoke umjetničke ostvarenosti i autobiografskoj

knjizi koja je po definiciji žanra nekontaminirana fikcijom, a u kojoj pisac nemilosrdno svodi račune sa sobom nekadašnjim.

9

D r a g a n R a d u l o v i ć

u eseju sam ta dva teksta o različitim vrstama kovačeve proze

postavio odvojena, jedan naspram drugog, nadajući se, da će

pažljiviji čitalac upravo u prostoru koji se između njih otvara

„po rubovima“ značenja, uspjeti da nasluti najavljeni „misterij proze“. ako se na kraju ispostavi da je postavljeni cilj bio odveć ambiciozan, bar ne zamjerite na pokušaju.

rijetke su knjige za koje čitalac ima osjećaj da se upra-

vo njemu obraćaju, da rješavaju neke od njegovih dilema, i

da mu omogućavaju da intelektualno sadržajnije razumije

stvarnost koju živi... kada sam pročitao knjigu svog prijate-

lja hrvatskog politologa prof. Dragutina lalovića „Države

na kušnji“ bio sam iskreno ubijeđen da je napisana upravo

za mene. Čemu država, pa još nacionalna, u ova populistič-

ko-nacionalistička vremena, ali čemu ona i u ovo vrijeme

postsuverenističko, transnacionalno? ima li joj spasa u doba

kada se i sama „demokratija treba boriti protiv države“ kako

veli abensur? ili su njeni emancipatorski elementi građaninu

još uvijek potrebni i nezaobilazni? esej „građansko iskuša-

vanje države Dragutina lalovića“ pisao sam kao da se pri-

premam za polaganje ispita, a to ponovno oživljavanje davno

zaboravljenog osjećaja iz studentskih dana bilo je jezivo i

prijatno u isti mah.

Profesor vladimir vukićević je crnogorski filozof i istoričar

umjetnosti, prevodilac i urednik koji je u Crnoj gori objavio

svoje prijevode nekoliko značajnih Hajdegerovih spisa, uklju-

čujući znameniti „iskon umjetničkog djela“, ali je prevodio i

1 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

vlastite knjige koje su prvotno bile objavljene u njemačkoj,

gdje je najzad i doktorirao filozofiju. ljubotinjanin porije-

klom, a budvanin po izboru, kako je često volio da kaže za

sebe. esej „mišljenje i viđenje vladimira vukićevića“ posvećen

je zborniku u kojemu je profesor preveo i priredio teorijske

radove tridesetšest najznačajnijih slikara XX vijeka. budu-

ći svjestan da je nemoguće pratiti sve linije unutar zbornika

ograničio sam se na nekoliko naznaka o razlikama između

apstraktnog i konkretnog slikarstva, ili tačnije: o razlikama

između (objekt-)transcendentnog slikarstva i onog slikarstva

koje iskušava oblast transcendentalnog, ili kako je to rekao

barnett newman: slikarstva koje je „...sasvim iz sebe samog

evidentno otkrovenje koje je realno i konkretno, i razumljivo

svakome ko hoće da posmatra sliku bez nostalgičnog pogleda

na istoriju.“

sa malo opravdane zebnje preporučujem vašoj pažnji ove

eseje, i nadam se najboljem.

Autor

Budva, 6. maj 2017.

1 1

ČEKAJUĆI KNJIGE SA CARINE

ESEJ O DVA NJEGOŠA

I

izbjegavam razgovore o njegošu, kao što izbjegavam odgovor

na pitanje „koji je tvoj omiljeni filozof/pisac/pjesnik?“. Zazi-rem od ljudi koji u svakoj prilici citiraju njegoša (po pravilu Gorski vijenac, jer Luču nijesu ni čitali; a još manje su upoznati sa subverzivnim potencijalima Šćepana Malog) – smatram to nedostatkom pristojnosti. neukusno je njihovo intimiziranje

sa pjesnikom, uz nezaobilazno naglašavanje svjetske vrijednosti njegovog djela. naravno, tu vrijednost niko ne dovodi u pitanje, ali kada o tome razglabaju od prirode darovani njegošolozi – a

većina Crnogoraca jesu upravo to! – onda pristojnost nalaže

ćutanje i oprez. Dodatni razlog za oprez je i taj što smatram da vrijednost jednog umjetničkog opusa nije stvar završena jednom za svagda, nije dakle nepromjenjiva, već izravno zavisi od

našeg tumačenja: svaka generacija čitajući stvara svog Šekspira, prevodi ga iz prošlosti u svoje vrijeme uzimajući od njega ono

što joj je potrebno, i time ga iznova potvrđuje kao pisca kojega 1 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

vrijedi tumačiti. Potpuno identična stvar je i sa njegošem: vrijedi onoliko koliko je prisutan, pod uslovom da je prisutan sa

onim što vrijedi, a to ipak određujemo pomoću interpretativnih

modela koje primjenjujemo, i nikako drugačije. na pitanje „a

što ti misliš o njegošu?“, već u zavisnosti od svog raspoloženja, kao i duhovnog sklopa onoga koji pita, odgovaram nešto ironično i dvosmisleno, bježim od pada u banalnost, pokušavam

spasiti i pjesnika i sebe od jalovih razgovora koji nikuda ne

vode, a koji su, nažalost, sastavni dio crnogorskog razumijevanja književnosti. najčešće trpim ubjeđivanja na patriotske teme,

jer se, kako tvrde, uz pomoć pjesnikovog djela učvršćuje zdravi osjećaj nacionalne pripadnosti, i to upravo kroz oslobađanje od razmišljanja, jer u njegoševom djelu sve piše i potrebno je samo primijeniti napisano. odgovaram da to ipak nije tako jednostavno, da ne postoji autoritet koji može čovjeka osloboditi obaveze da misli, makar to bio pjesnik njegoševog nivoa, te da je

crnogorsko poštovanje pjesnikovog autoriteta samo jasan znak

da ga nijesu udostojili svojega čitanja/tumačenja već su njegove stihove uspjeli samo naučiti napamet. Što je naravno mnogo

udobnije. ali i opasnije, jer na njegoševom i našem primjeru

potvrđuje se tačnost kišove opservacije da nijesu opasne knjige, koliko je opasna samo jedna, ona koja se ne čita i ne tumači, već koju učimo napamet.

a kada ipak pristanem na razgovor o gospodinu Petroviću

onda namjerno izdvajam bizarne detalje iz njegove biografije

svjesno ih predstavljajući značajnijim nego što u stvari jesu.

1 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

Pominjem naručena ubistva političkih protivnika, navodim po-

datak da je bio mason, da ga je u tajne masonerije uveo njegov

učitelj francuskog jezika, izvjesni antid Žom, te da prema tome valja biti oprezan pri upotrebljivosti njegovih stihova u patriotske svrhe. odgovaraju mi da se „naš“ njegoš nikada svojevoljno

ne bi učlanio u masone, izvedeno je to na prevaru, ako je uop-

šte tačno. na moju primjedbu da se likovi u Gorskom vijencu ponašaju kao pod dejstvom kakvog opijumata, shodno čemu

je opravdano pretpostaviti da ni njegošu to nije bilo strano –

najzad, laudanum je u njegovo vrijeme bio sastavni dio pjesnič-

kog imagea – odgovaraju mi podignutim obrvama, coktanjem

i zabrinutim krivljenjem glave, uz pitanje: „pobogu, kako ne

shvatam patos borbe za slobodu, nabrekla prsa i nagli udar krvi u mozak“. shvatam ja to, odgovaram, samo mi se uopšte ne

dopada, pogotovu ne onaj dio o naglom udaru krvi u mozak.

njegoš je bio kurvar, nastavljam sadistički, nije mu bilo mrzno žensko meso! i pažljivo posmatram reakcije na licima onih koji

u pjesniku vide samo uškopljenika pod mantijom, sirotana zao-

kupljenog „carstvom nebeskim“. Posmatram reakcije nekadaš-

njih marksista, a sada popova u civilu čiji je zadatak da njegoša svedu na svoju sopstvenu mjericu, i da ga tako ujađenog ponude

raji kao uzor „duhovnosti“. Dakako, i sam pojam „duhovnost“

u njihovoj interpretaciji postaje više nego problematičan: neo-

dređenog značenja može značiti svašta, a dovoljno je zvučan da

zamagli pogled na stvarnost: nije obrazovanje, ali prolazi kao da jeste, nije ideologija, ali ispunjava njenu funkciju, nije sigurno 1 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

da pripada sferi religije, iako je tu negdje u njenoj blizini... ta konfuzija u njihovoj svijesti me nimalo ne čudi: odrekli su se

Hegela i marksa, a Habermasa i altisera nijesu ni pokušali ra-

zumjeti, dok im se pelcer nikolaja velimirovića još uvijek nije primio kako valja. ali primiće se, intenzivno se u društvu radi na tome da se primi.

ironijom pokušavam pjesnika učiniti neupotrebljivim za

ostvarenje najrazličitijih ciljeva, od kojih su, nažalost, mnogi neljudski, pokušavam ga – za sebe naravno, već koliko je u

mojoj moći – sačuvati od Prokrustove postelje u koju ga meću,

e da bi ga kako upregli u svoja kola. ironiju koristim da bih

se suprotstavio smrtnoj ozbiljnosti kojom pristupaju njegošu,

moguće je da to izgleda kao blasfemija i nepoštovanje, ali za

mene je uistinu jedini način da ukažem na svu besmislenost

dominantnog odnosa prema pjesniku koji je imao tu nesre-

ću da ga razumijevaju svakako, ali najmanje kao umjetnika.

sjećam se jednog crnogorskog političara koji je devedesetih

godina gostujući na televiziji srbije, u vrijeme sveopšteg po-

srnuća, odgovorio voditeljici na postavljeno pitanje o poli-

tičkom programu stranke koju predvodi, riječima „njegoš je

naš program.“ nije ni trepnuo. naprotiv, vjerujem da je bio

ponosan na svoju dovitljivost. Zainteresovao sam se i pročitao

to političko-programsko sočinjenije – bilo je u njemu pjeva-

nja. uostalom, programe stranaka kod nas i pišu neostvareni

pjesnici. to je njihovo razumijevanje političkog angažmana, i

u tome im niko ne može pomoći.

1 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

u čemu je naš problem sa njegošem? u najkraćem: pro-

blem je u tome što njegoš već dugo nije pjesnik i što njegovom

tekstu ne pristupamo kao umjetničkom djelu, već ga koristimo

za svašta i time pretvaramo u ništa. Citirajući bibliju možete

dokazati sve što vas je volja. biblija se može čitati kao knjiga horora i pornografije, ako želite, spram koje stiven king djeluje poput stidljivog gimnazijalca. naravno, možete dokazati sve

što vas je volja samo pod uslovom da je citat biblijskog teksta dovoljan argument. isti je slučaj i sa njegošem – citirajući iz njegovog djela možete dokazati sve što vam treba, ali ostaje

otvoreno pitanje da li je to uopšte dokaz, da li su njegovi stihovi upotrijebljeni u paraliterarne, odnosno političke svrhe,

uopšte argument. a to, plašim se, nije njegov problem. naša

je to bijeda, i niko nam je osim nas samih ne može skinuti s

vrata. bijeda koja prvenstveno počiva na nepostojanju preci-

znog i nemilosrdnog jezika javne kritike koji bi učestvovao u

oblikovanju diskursa društva, i koji bi odgovarao na svakovrsne instrumentalizacije umjetnosti. naravno, javni diskurs našeg

društva bio je (i još uvijek jeste, ako ćemo pravo!) opterećen

stereotipima „mi i oni“ koji su po svojoj suštini netolerantni, uvredljivi, optužujući, a tiču se ne samo „njih“ koliko i „nas“, preciznije idealizovane slike o nama, koju smo gradili, između

ostalog, i pozivanjem na njegoša. svaki Crnogorac sklon ep-

skom junačenju misli o sebi da je vuk mandušić, svaki pop da je iguman stefan, vjerujem da glavari sebe u trenucima depresije

i malodušnosti doživljavaju kao vladiku Danila, a još uvijek

1 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

postoje i pjesnici ovdašnji koji u potaji mjerkaju kakvu planinu sebi za grob, turci su, naravno, i dalje turci, dok mleci (odnosno, Zapad) još uvijek postoje samo kao izvještaj vojvode Draš-

ka (iako je to možda jedna od najljepših njegoševih ironijskih

subverzija na račun našeg /ne/razumijevanja drugog i drugači-

jeg, nažalost još uvijek aktuelna). Ponekad se stiče utisak da se ništa nije promijenilo, te da smo ostali zarobljenici jedne slike svijeta koja je u prvoj polovini XiX vijeka stvorena za potrebe umjetničkog djela. time se nama uskraćuje pravo da napredu-jemo kao zajednica, a prema njegošu time je izvršena ozbiljna

nepravda, jer on više nije pjesnik koliko je postao prorok. Što se, naravno, ne bi dogodilo da nije bilo potrebno: pokrovitelj-stvo centara moći nad umjetnicima, kakvo god ono bilo, uvijek

je nadzor koji podstiče umjetnika na autocenzuru. a kako svi

oblici diskursa, znakovnih sistema i označavajućih praksi, proizvode određene efekte uobličavajući naše svjesno i nesvjesno u

poželjnom pravcu, oni u krajnjem služe održavanju postojećih

odnosa moći koji taj poželjni pravac propisuju. Drugim riječi-

ma, dok je bilo potrebno proizvoditi propagandnu podršku za

jednu svinjariju od rata pjesnici/guslari ‘’iz glave cijela naroda’’

imali su odriješene ruke da čine što ih je volja, uz blagoslov političke vlasti i neograničena sredstva na raspolaganju (nagrade koje dodjeljuju glavari svojim miljenicima, festivali, karnevali, svakovrsna veselja u doba kuge...). kako cilj opravdava sva sredstva, tako se niko nije obazirao na pogubne posljedice koje će

to ostaviti na samorazumijevanje jednog društva, odnosno na

1 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

kulturnu recepciju djela: generacije su već stasale u ubjeđenju da su dominantne interpretacije njegoševog spjeva u stvari

pogled na svijet koji valja baštiniti namjerava li čovjek sebe

smatrati pripadnikom jedne kulture, tradicije, naroda...

iz razloga političke zloupotrebe, njegoša smo uskratili za

ono što mu pripada, a to je novo čitanje u skladu sa savremenim teorijskim pristupima tumačenju i razumijevanju književnog

djela. njegoš nije banalni plakatski guslar, on to zaslužuje. stoga smisao i vrijednost njegoševe poezije mora biti uspostavljana,

prvenstveno kroz ukazivanje na one slojeve u njegovom pjesniš-

tvu koji ga čine umjetnikom. u protivnom, ni kao kultura, ni

kao društvo nikakve koristi od njegovog djela nećemo imati. a

da bi to bila šteta i za mnogo veće kulture nego što je ova naša, nepotrebno je naglašavati.

1 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

II

u posljednje vrijeme, skoro kao moda, iskazuje se mišljenje o njegošu kao o „politički neispravnom“ pjesniku, naravno, ne osporavaju mu vrijednost, ali smatraju da treba naglasiti njegovu „političku neispravnost“, ili preciznije političku nekorektnost Gorskog vijenca. (Zapravo, često su mnogo teži pojmovi u igri: njegoša optužuju da je „pjesnik, inspirator genocida“, što naposljetku

znači da su Pavle Đurišić ili ratko mladić čitajući Gorski vijenac došli na ideju da izvedu pokolje koje su izveli, ili kako je to jedan ovdašnji pisac primijetio: „najbolje su četnici pročitali njegoša“.

no, da li su zaista? ili su ga ideolozi četništva i oni koji u njegošu vide „inspiratora genocida“ pročitali na identičan način, loše i plakatski? teza da je njegoš „pjesnik genocida“ u krajnjem se ne tiče toliko njegoševog spjeva koliko kulture u kojoj on zauzima istaknuto i formatirajuće mjesto, zbog čega je u suštini rasistička.

teza, dakle, cijelu jednu kulturu opisuje kao „genocidnu“. Zabo-ravljajući pri tome jednu bitnu stvar: tokom Drugog svjetskog

rata su i crnogorski antifašisti pripadali toj istoj kulturi i bili po-

štovaoci njegoševog djela, pa nijesu ubijali muslimane/bošnjake po Crnoj gori i bosni, ili u devedesetim godinama postojao je u Crnoj gori jasno prepoznatljiv antiratni pokret – istina, ne sna-

žan i politički uticajan, ali prisutan! – koji su sačinjavali ljudi iz kulture u kojoj njegoševo djelo zauzima uticajno mjesto. stvari su uvijek malo komplikovanije. naposljetku, teza da je njegoš

„genocidan pjesnik“ ne razlikuje se mnogo od teze da su Hrvati

„genocidan narod“. ista je to matrica mišljenja, u suštini rasistička.

2 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

no vratimo se „političkoj korektnosti“. termin „politička

ispravnost“ – political correctness (PC) – proizvod je poznog

liberalizma (pojavio se 80-ih godina u americi, a za vrijeme

demokratske vlasti 90-ih doživio potpunu afirmaciju i etablira-

nost – njime se označava društvena intervencija u sferi javnog

govora kojom se nude ispravne fraze/eufemizmi za imenovanje

etničkih manjina, društvenih grupa, ljudi različitog seksualnog opredjeljenja, itd. sa ciljem da se podstakne govor tolerancije, razumijevanja i slobode, a da se potisne govor koji vrijeđa i po-nižava čovjeka. tako politički ispravno nije kazati crnja već se preporučuje upotreba termina afro-amerikanac, jer termin crnja sadrži značenja koja su rasistička, uvredljiva i netolerantna, a afro-amerikanac je termin lišen tih negativnih konotacija.

Kurvetine tako postaju „seksualne radnice“ ili „seks surogati“, zatvorenici su „društveno odvojeni“, gluvaći su „osobe orijenti-sane na čulo vida“, a nevine žrtve „kolateralna šteta“...

Jednom riječju, „politička ispravnost“ insistira na izbjegava-

nju onih riječi koje mogu povrijediti nečija osjećanja i etničku pripadnost, ili koje jednostavno ukazuju na nečije mentalne,

tjelesne ili društvene uskraćenosti i nedostatke, ali „politička ispravnost“ zbog toga nije lišena i negativnih dimenzija, naprotiv.

„Politička ispravnost“ počiva na razumijevanju pojmova

politike i ideologije koji su odavno napustili okvire partijskog geta i odnose se na najrazličitije oblasti života, od kojih mnoge ranije nijesu bile shvatane u tim kategorijama, napr. tijelo, seksualnost itd. Zaista, mogao bi neko da pita, šta ima loše u

2 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

tome što se napokon uspostavljaju jasni standardi koji definišu pravila učešća u javnom diskursu? Zar ono što se događalo na

prostoru ex-Yu, ne govori u prilog potrebi da se napokon iz-

bace iz upotrebe riječi mržnje, nacionalne netrpeljivosti i pro-gona neistomišljenika? nema u tome ništa loše, naravno, ali u

zabludi su oni koji misle da će se diskriminatorska društvena

praksa okončati prostim ukidanjem riječi koje tu diskrimina-

ciju označavaju: dakle, izbacimo li određene riječi iz upotrebe i fenomeni koje te riječi označavaju prestaju da postoje, jer uticajem na riječi utičemo na svijet koji je riječima predstavljen!

umjesto da ozbiljno pristupimo analizi i otklanjanju uzroka

koji dovode do nastajanja društveno neprihvatljivih fenome-

na, brisaćemo riječi i kao mala djeca očekivaćemo da uz njih

izbrišemo i sve što nam smeta. bila bi to glupost i djetinjari-

ja nevrijedna pažnje da nije postala obaveza koja se nameće

čovjeku i koje se mora pridržavati ukoliko ne želi da bude

proglašen za „politički neispravnog“ građanina. valja razliko-

vati uljudnost u komunikaciji, toleranciju i poštovanje prava

drugih od silom nametnute obaveze Pravilnog govora u

kome neće više biti ni traga od tamo nekih riječi sumnjivog

političkog i moralnog lika i djela. Pretpostavlja se, dakle, da neko zna koje su to riječi, da ima dovoljno moći da zabrani

njihovu upotrebu a ljude koji ih koriste podvrgne represiji,

makar to bila optužba za „političku nekorektnost“. Zanimlji-

vo, iako je termin PC trenutno u zemljama razvijene demo-

kratije dosegao svoju punu afirmaciju, „politička korektnost/

2 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

ispravnost/podobnost“ u stvari je termin koji su koristile sve

totalitarne države da bi njime ukazale na ono mišljenje koje je prihvatljivo, i na partijskoj liniji. Džordž orvel je u svom djelu jasno pokazao sve opasnosti od nasilnih intervencija političke

prirode u govor, što je uvijek jedan od prepoznatljivih znakova totalitarizma, jer „policija misli“ želi da kontroliše, ako već ne može misli, a ono bar riječi kojima se misli izražavaju. „Politička ispravnost“ upotrebljava se i za pisce, i to ne samo za one koji sada stvaraju, što bi bilo donekle razumljivo, već i za one iz prošlosti: Šekspir je politički nekorektan jer nema razumijevanja za žene i njihov pol, uz to je antisemita – sjetite se samo Šajloka; aristotel je politički nekorektan jer zastupa tezu o

opravdanosti ropstva, dakle i kolonijalizma, čak tvrdi da se

neki ljudi rađaju kao robovi, da su po svojoj prirodi takvi; Fokner je politički nekorektan; selin da ne govorimo... na ovim

prostorima njegoš zauzima ubjedljivo prvo mjesto. biblija je

uzor politički nekorektne knjige, a sumnjam da i kuran bolje

prolazi.

besmisleno je boriti se protiv razlika, na njihovom primje-

ćivanju i vrednovanju počiva civilizacija, besmisleno je uvoditi riječi kojima se razlike potiru. nije besmisleno boriti se protiv diskriminatorske društvene prakse koja počiva na progonu i

vrijeđanju svega drugačijeg i različitog, ali to ne smijemo činiti negativnim odgovorom na znamenito robespjerovo pitanje:

„Da li neprijatelji slobode imaju pravo na slobodu?“. nijedan

nacista neće prestati to da bude ukoliko ga natjeramo da govori 2 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

drugačije. najzad zašto bismo to radili?! Zar nije mnogo po-

trebnije potruditi se da njegov govor ne postane dominantan u

jednom društvu? ali, to su već druge teme.

„Politička korektnost“ primijenjena na pisce prošlosti po-

stala je znak histeričnog dokazivanja kojim jedna epoha sebe

pokušava ubijediti da je najpravednija od svih iz prošlosti. Još jedan primjer cinizma, nažalost.

Da li je njegoš autor politički nekorektnog spjeva, koji po-

ziva na istragu, smrt i uništenje protivnika druge vjere? mislim da nije, i da ta tvrdnja počiva na ozbiljnom previdu bitnih stvari.

Prvo, pojam političke nekorektnosti moguće je pripisati samo

onim ljudima koji se koriste njegoševim stihovima iz Gorskog vijenca kao pokrićem za svoju diskriminatorsku ili genocidnu praksu, danas, nikako njegošu ili Gorskome vijencu. naposljetku, njegoš nije opjevao masovne grobnice i stratišta, pokolje

nad nejakim i svezanim ljudima, njegovi turci su vitezovi

pod oružjem, dostojni protivnici, a ne bespomoćna sirotinja u

lancima. naši vajni nacisti pokušavaju pjesnikovim stihovima

pribaviti legitimitet za ono što rade i time sebe predstavljaju na tragu najsjajnijih tekovina kulture svog naroda – a to je čista zloupotreba, jer osnovno polazište u njihovoj interpretaciji jeste da im je sam pjesnik dopustio da čine upravo to što su naumili.

e, citiranje njegoša nije istovremeno i njegov blagoslov, iako se to upravo tako predstavlja. Drugo, ono što može biti protuma-

čeno kao politička nekorektnost u njegoševom spjevu stihovi

su čiji smisao, vrijednost i opravdanje možemo razumjeti samo

2 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

u cjelini djela, nikako istrgnuto iz njega. u krajnjem, ako smo skloni da njegošu pripišemo političku nekorektnost zbog stavova iznijetih u Gorskom vijencu nije li to ona ista greška koju čine osobe koje njegoša uzimaju za svog ideologa, zar ga u tom

slučaju i jedni i drugi ne čitaju bukvalno i na isti način: samo što je za jedne politički korektan, a za druge ne. ista je to matrica, ona koja od pjesnika očekuje program za političko djelovanje.

Što je, naravno, besmislica. ali, takođe je besmislica ne uvidjeti ideološke investicije koje je njegoš unosio u svoje djelo. međutim, valja imati na umu da su to ideološke investicije njegovog vremena, nikako našeg. najzad, turci sa kojima je istorijski njegoš imao posla nijesu bili društvo filantropa, sakupljači ljekovitog bilja i posmatrači ptica, već svjetska velesila svojega vremena koja je davila narode oko sebe, što je sasvim prirodno, i za silu i za to vrijeme. (osman-paša skopljak je bio najopasniji njegošev politički protivnik, koji je odlično znao protiv koga se bori i koje su metode najisplativije, i lako je moguće zamisliti da je njegoš pišući Gorski vijenac neprekidno mislio na njega: na otvorene magacine sa žitom u skadru za Crnogorce koji se odmetnu od

Cetinja, na barjake i oružje koje im se nudi, a oni ga prihvataju i ponosno nose, na vranjinu i lesendro...). ono što nije prirodno niti normalno jeste identifikacija muslimana/bošnjaka sa

turcima iz njegoševog spjeva, a na čemu počiva zloupotreba

njegoševih stihova u političke svrhe. iako, za đavola, od te pretpostavke polaze i borci za političku korektnost kao i apologete kasapnice: za obije te svijesti muslimani/bošnjaci koji žive u

2 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

Crnoj gori, ili na prostoru ex-Yu, u stvari su oni isti turci iz Gorskoga vijenca. baštinici navedenih svijesti razlikuju se samo po zaključcima koje iz te premise izvode: jedni smatraju da ih

treba istražiti kao što je njegoš pjevao, dok su drugi ubijeđeni da ih treba zaštiti od njegoševe istrage. Dakle, i jedni i drugi njegoša doživljavaju kao političkog komesara, što je besmislica.

treće, kada njegošu pripisujemo političku nekorektnost mi u

stvari polazimo od pretpostavke da su stavovi likova u jednom

umjetničkom djelu – stavovi samog autora. Što je užas naivnog

realizma, preciznije greška nastala uslijed krivog čitanja literature. iskazi mržnje, netolerancije, čak očigledno vrijeđanje – čega u Gorskom vijencu ne manjka – zar nijesu u funkciji uvjerljive individualizacije likova? Dakle, nešto uzrokovano umjetničkom

potrebom, unutrašnjom logikom teksta. mogao je njegoš sve

drugačije da postavi i napiše, ali u tom slučaju bi morao da živi danas, recimo u londonu, a ne u XiX vijeku, u Crnoj gori, u

političkom okruženju kakvo je bilo. međutim, on je bio pjesnik

sopstvenog vremena, i njemu pridajuće poetike romantizma,

nije bio poput svojih epigona „pjesnik na prelasku iz XX u XiX

vijek“ kako je tačno i duhovito primijetio marko vešović za

rajka Petrova noga i njemu slične guslare u srpskom pjesništvu

koji su se proslavili za vrijeme potonjeg rata. najzad sve i da je tako, sve da je njegoš zaista intimno i mislio o turcima ono što je napisao – a ima tu divnih stihova, na koje se začudo lako za-boravlja! – ko i na osnovu čega može tvrditi da bi se pjesnik danas pridružio apologetama zločina? niko, zdravoga razuma. u

2 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

krajnjem, mi to ne možemo pouzdano znati. i upravo zbog toga

je previd grublji, jer aktivisti PC zajedno sa svojim političkim neistomišljenicima tvrde istu stvar – oni znaju kako bi se njegoš ponašao u našem vremenu: progonio bi „turke“, naravno.

na ovim prostorima se isuviše lako postaje turčin iz Gor-

skoga vijenca i nijesam sklon da tu privilegiju prepustimo samo muslimanima/bošnjacima, koliko god nas u to željeli ubijediti

pravoslavni zeloti, aktivisti „političke korektnosti“, a moguće je da bi im se na tom zadatku pridružio i kakav bošnjački nacista, ko zna. vjerujem da je njegoš tu ipak bio malo gadniji nego

što se misli. ali i zahtjevniji, dakako. Jer, obratimo pažnju: koji su omiljeni stihovi obožavalaca sile na ovim prostorima? „manji potok u viši uvire, kod uvora svoje ime gubi.“ ili, ona scena kada okupljeni turci i Crnogorci posmatraju borbu kokota i

nagađaju koji će pobijediti: „a ja volij’ da nadjača viši, rašta ga je bog višega dao? kad je viši, neka je i jači.“ te stihove može-mo tumačiti kao apologiju moći i dominacije, kao hvalospjev

prava jačega nad slabijim, te kad god bi poželjeli da pozivanjem na njegošev autoritet opravdamo kakvu „siletinu bez milosti i

pameti“ – kako veli lalić – mi bismo u tome uspjeli. no, da li je njegoš apologeta sile? ili, navedeni stihovi iznijeti na politički pazar zadobijaju drugačija značenja od onih u samom djelu? razumljivo je da obožavaoci sile, bez obzira na nacionalno opre-

djeljenje, sa najviše strasti citiraju upravo one stihove koje moćni i vladajući upućuju nekim neposlušnim tipovima koji se bune

i ne pristaju da budu nadvladani. razumljivo je takođe da im

2 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

nimalo ne smeta što se koriste „turskim“ načinom razmišljanja,

jer očigledno je diskurs moći i porobljavanja univerzalan. ne

smeta im što koriste diskurs dominacije, naprotiv oni ga s pra-

vom osjećaju kao svoj. Drugim riječima, ko se odluči i usvoji kao postulat svoje političke prakse topuz, i pamet koja isključivo na topuzu počiva, ko dakle nastupa sa pozicija sile – on istog trena postaje „turčin“, bez obzira na to kojem se bogu molio. i to onaj pravi iz „gorskog vijenca“. a šteta, jer u ljudskom svijetu uvijek može sasvim drugačije, u pravom smislu njegoševski: „kome

topuz leži u zakonu / tragovi mu odišu čovještvom...“

III

kada pomislim na njegoša, sjetim se jedne pjesme radovana

Zogovića, i zbog nje moj intimni njegoš nije ni gospodar Crne

gore, dakle čovjek kojemu je sudbinom zapalo u dio da upravlja

Crnogorcima, (kao da muka poezije i stvaranja nije bila dovolj-

na nego joj je trebalo pridati i užas vlasti nad njima!), nije ni autor Luče mikrokozma, Gorskog vijenca ili Lažnog cara – moj intimni njegoš je fikcija, on ne postoji izvan literature. Zogovi-

ćeva pjesma je objavljena u ciklusu od njih trinaest posvećenih Petru ii, i nosi naslov: „njegošu, na povratku iz rusije, zadržali su u kotorskoj carinarnici sve donesene knjige, njih četiri stotine na broju“ (čitaoca fascinira majstorsko Zogovićevo intertekstu-alno čitanje/učitavanje njegoševih pisama!). mnogo je stihova

ispjevano o samoći, o izvornom nerazumijevanju koje postoji

između pjesnika i svijeta, ali ja sam o njegošu, čini mi se, više 2 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

naučio iz tih nekoliko Zogovićevih stihova nego iz svega što sam potom saznao. sublimacija je to samoće: njegoševe, Zogovićeve

sopstvene, najzad samoće svakog izgnanika, a pjesnici su izgna-

nici i kada ih nagrađuju vijencem. Citiraću nekoliko stihova:

„Zadržati! izgovor: pravi se njihov popis / zadržati sve te epi-skopove ruske knjige. / sanduke pod bravu. u zaklonitoj tvrdoj

sobi. /.../ i tu ih neka. neka u svaku od njih zadru / vješti čitači: šta se sve skriva za tim tekstom? /.../ nek traži vladika! neka se čudi: ‘Čitav mjesec! / noći duljaju – štivo je lijek kad skole noć-

ne tmuše.’/ nek mu se ‘knjige pošlju’, nek mu se ‘s ruke dese...’/

ne, knjige ih tu neka. i što duže!/.../ opet vladika: ‘kiše! Cetinjske kiše kose! / krupno bez izgleda da ikad stane – bije, bije!

/ i lijek su knjige. bar Puškinova knjiga proze.’ /.../ ne. knjige ih tu neka. i što duže.“

kada pomislim na njegoša, pred očima mi je pjesnik koji iz

dubina cetinjske samoće preklinje nekakvu carinu da mu vrati

knjige uzapćene. i preklinje još uvijek.

2 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

Prilog

PISMO PRIJATELJA

tražio si, prijateljski, od mene da se ograničim na coup d’oeil, što je bilo mudro*. unatoč tome, nakon nekoliko uzbudljivih

čitanja tvojih varijacija, ne mogu ipak odoljeti a da ne iznesem poneku tim tekstom nadahnutu napomenu.

Počinješ od osobnog iskustva i završavaš s njime. Počinješ od

iskustva, svakidašnjeg i prečestog, s nadobudnim „njegošolozi-

ma“ – ime im je legija, rekao bi krleža – koji njegošem (odre-

đenije: „gorskim vijencem“) vitlaju kao zastavom, pletući oko

njega tmasti mit nacionalne romantike i izazivački napuhujući

kolektivno Jastvo goropadne samozaljubljenosti. vrijeđa te nji-

hova agresivna posjednička poza čuvara njegoševskog pečata, a

užasava potpuna gluhoća nad jedinom relevantnom činjenicom

da je „gospodin Petrović“ autentični pjesnik, s čijim se pjesnič-

kim djelom valja suočiti baš kao i s djelom bilo kojega velikog pisca (recimo, Šekspira). ne sporiš, pritom, nikome pravo da

čita njegoša kako želi, pod uvjetom da ga politički ne instru-

mentalizira i da svoje čitanje ne nameće kao jedino moguće.

Jednostavnije rečeno, plediraš, obrazloženo i uvjerljivo, da za razumijevanje njegoševskog poetskog djela nije dovoljno doslov-

no poznavanje teksta – poznato još nije i spoznato (Hegel) –

nego da su za to nužne neke spoznajne pretpostavke i rafinirani

* Pismo Dragutina lalovića upućeno piscu 1. novembra 2013. godine 3 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

kategorijalni aparat kritičke analize. osobito je upečatljivo tvoje demaskiranje sindroma tzv. političke korektnosti kako u pri-stupu njegošu, tako i u čitanju njegoševskog političkog Creda.

ako bih tome išta mogao dodati, svelo bi se na upozorenje o

nedostatku dubine u liberalističkoj neutralizaciji prejakih riječi, u suhom i beživotnom racionalizmu koji ne shvaća ili ne želi

shvatiti da se ništa veliko ne može stvoriti bez velikih strasti (što u poeziji važi bez ikakve ograde).

nakon pomnog raščišćavanja terena i odbacivanja opakih za-

preka koje sputavaju i gotovo onemogućuju primjeren pristup

osobi i djelu, završavaš ipak dijaloški, pozivanjem na izuzetnog pjesnika Zogovića, s kojim zajedno konstruiraš „svojeg“ njego-

ša, samotnog stvaraoca koji, kao okorjeli knjigoljubac, zdvaja

nad uskraćenim mu knjigama, bez kojih mu se život suši i svodi

na „užas vlasti“.

uzgred, zanimljivo je da isidora ima pred sobom baš tu sliku

pred očima, na samom početku svoje knjige, kada kaže da su

„sasvim veliki ljudi“ „uvek više deca noći nego deca dana. Zato što moraju mnogo biti u samoći.“ (i. sekulić, Njegošu knjiga du-boke odanosti, naprijed/Prosveta/svjetlost, Zagreb/beograd/

sarajevo, 1968, str. 13; istaknuo – D.l.).

Još uzgrednije, doista je to moćna slika sa carinom, koja te

okrutno i znalački kinji, uskraćujući ti čistu radost čitanja (eh, da mi je barem Puškin), kao da ti rođenu djecu drže u produženoj karanteni. Dokazuju li se sva snaga i neodoljivost pjesništva preko carinskog certifikata?

3 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

uz tvoje uzbudljivo štivo, nekolike skraćene napomene.

njegoš me osobno zanima (a katkad i zaokuplja) kao klasik,

dakle kao mislilac. u čitanju klasika postoje neka pravila umije-

ća čitanja (ponajprije ona štrausovska, koja su ti dobro znana).

osnovno je dokučiti temeljnu autorsku intenciju i razumjeti

način na koji to autor čini, kako kad je riječ o formi (recimo, dijaloškoj) tako i kad je riječ o povijesnom kontekstu. ostavimo li ovdje po strani glavno teorijsko djelo, „luču mikrokozmu“ (u kojoj bi bilo lako pokazati da sadrži suočavanje sa sva tri ključna kantovska pitanja o biti čovjeka: što mogu znati? što mi je činiti? čemu se mogu nadati?), nema dvojbe da „gorski vijenac“

i „Šćepan“ (da se ograničim samo na njih) sadrže relevantan

tip promišljanja same biti političkoga, dakle političke slobode.

Poteškoća je, dakako, u tome što dramska forma iziskuje tip pristupa i razumijevanja nalik onome koje je strauss tako majstorski pokazao na primjeru ksenofontova Hijerona. Što znači da autorovo shvaćanje valja tegobno tražiti i veoma oprezno

vrednovati, ne upadajući u zamku njegova poistovjećivanja s

njegovim likovima.

Zacijelo pogađaš što želim kazati: Njegoš je važan, a za Crnogorce i prvorazredan politički mislilac. može li, dakle, njegoš biti „politički program“? može li ijedan klasik to biti? kako je to završilo vidjeli smo na primjeru rousseaua i marxa. Je li s

njegošem bilo još i gore? nije, dakako, „malo rukah, malena i

snaga“; a još se i žilavo ponavlja – zbog autorove „političke nekorektnosti“! no pitanje se bitno drukčije postavlja i na njega nije 3 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

moguće odgovoriti a priori: pomaže li nam tumačenje i razumi-

jevanje njegoševskoga političkog mišljenja – i ako da, u čemu –

u primjerenom koncipiranju naših suvremenih emancipacijskih

mogućnosti kao prakse slobode? Što se mene tiče, kad bi Crna

gora imala, kao što nema, preambulu ustava, u njoj bi morala

zlatnim slovima biti upisana kapitalna rečenica, izvorna verzija našeg shvaćanja rule of law: kome zakon leži u topuzu, tragovi mu smrde nečovještvom. Pa te pitam koje bi sve djelovanje, počevši od vlasti, u crnogorskoj državi tada bilo – protuustavno!?

s pravom uspoređuješ njegoša sa Šekspirom, kada govoriš

o tome kako se jedino može pristupiti tumačenju i razumije-

vanju djela velikog pisca (pjesnika). mogao si, naravno, pri-

bjeći i nekoj drugoj prispodobi. uza svu suglasnost s tvojim

temeljnim nastojanjem da njegoševskom opusu pristupiš kako

on to zaslužuje, a u skladu s potrebama našeg vremena i našim

suvremenim preokupacijama, te uz punu svijest da u djelu mo-

žemo tragati za odgovorima samo ako ga umijemo pitati – ne

mogu zatajiti svoju spoznajnu skepsu spram same mogućno-

sti kritičkog čitanja djela koje je tako duboko utkano u samu

osnovicu crnogorskog kolektivnog samorazumijevanja. može

li se čovjek s njegošem boriti protiv njegoša, kao što se može

i mora činiti sa svakim klasikom? Čuvajući se pritom, koliko

je to moguće, od pretenzije da ga razumije bolje od njega

samoga. ako je Hannah arendt u pravu kad tvrdi da velikih

djela nema bez velikih riječi, pokazujući kako grka u njihovu povijesnom individualitetu uopće ne bi bilo bez Homera (kao

3 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

učitelja uvažavanja Drugoga, jer u „ilijadi“ je Hektor podjed-

nako „pobjednik“ kao i ahilej), tada nam se nameće nečuvena

zadaća dekonstrukcije njegoševske konstrukcije velike crnogorske priče, e da bismo uvriježeno nekritičko samorazumijevanje

– odavno ispražnjeno od svakog razumijevanja – zamijenili

pluralnom slikom vlastitih autentičnih spoznajnih nastojanja.

ako je pouka jasna, morala bi značiti da nova djela iziskuju

nove priče, pa se tada pozivanje na njegoša može očitovati ne

u doslovnom nemisaonom oponašanju nego samo u obnovlje-

noj smionosti da svoju virtu stvaralački sučelimo sa suvreme-

nim obličjem frivolne Fortune. kao što on, mučenik, u svoje

vrijeme i za svoje vrijeme, tako impozantno činjaše.

i tu završno dolazim do problema interpretativnog korpusa

sekundarne literature o njegoševskom opusu. Ponovno sam

„bacio pogled“ na nekoliko znanih mi tumačenja. uzmimo,

primjerice, djelo zacijelo najuglednijeg crnogorskog politolo-

ga radovana radonjića, Politička misao u Crnoj Gori, CiD, Podgorica, 2006; određenije: poglavlje „njegoševa politička

misao“, str. 83-106. Premda autor polazi od teze, koja nago-

vješta ozbiljnost pristupa, da je „sloboda /je/ bila glavna tema njegoševe političke misli“ (uzgred, zapazi ono „bila“; str. 83), izlaganje koje slijedi gotovo u potpunosti iznevjeruje naša

očekivanja. Jedva da je riječ o njegoševu poimanju slobode,

pogotovo političke, posrijedi je prvenstveno tip argumentacije

karakterističan za teorijski obrazovanog povjesničara. umjesto

3 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

povijesno obrazovanog političkog teoretičara, prikaz je reduk-

tivistički usredotočen na njegošev lik i političku praksu. u osnovi se svodi, neću pretjerati, na pravo prokazivanje njegoševa neobuzdanog častohleplja i vlastoljublja („bio je uvjeren u gotovo natprirodne lične sposobnosti i želio je apsolutnu vlast“, str.

85), makijavelizma (u uobičajenom smislu), a njegova modela

obnašanja vlasti kao jedva prosvijećenog despotizma (s upravo

nevjerovatnom tvrdnjom da je za njegoša „prinuda jedino efi-

kasno sredstvo za zavođenje reda i poretka u državi“). ili još, da je njegoša karakterizirala „politička svijest“ da „ima pravo na sve i ne odgovara nikome“, pa da je sukladno tome uspostavljen

„sistem surove represije i odmazde“. kolika je zagriženost ta-

kvoga olakog vrednovanja (koje se, na racionalnoj ravni, svodi

na to da vladika nije bio ustavni vladar), vidi se po bilješci u kojoj se upućuje na obračun s „glavnim političkim protivnikom

vukolajem vukom radonjićem, bivšim guvernadurom crno-

gorskim“ (fsn. 359, loc. cit.; još zornije o tome svjedoči fsn.

380, str. 88-89). kao da je njegošu pred očima vazda lebdio

svjetli lik vojvode valentina ili Cesarea borgie! ima tu, dakako, i mnogo boljih stranica (može se provjeriti) – ali nije to interpretacija koja bi kvalitetno mogla poslužiti za plodno herme-

neutičko sučeljavanje u zajedničkom poslu odgonetanja tajni

njegoševske političke misli. no ako je kritika zagrižena i olaka, što tek reći o pohvalama kada se frivolnim citiranjem ustvrđuje sljedeće: „njegoš je sam po sebi ‘autentično crnogorsko izvo-rište poetske i misaone, savremene i nadvremene esencije,

3 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

egzistencije i imaginacije“ (citat iz knjige crnogorskog socio-loga i povjesničara Dušana ičevića, Crnogorska nacija, beograd, 1988, str. 178, navod je na str. 103). Što da se s takvom pameću čini, kumim te svetim vasilijem, jer ne znam koga bi manjega

zazivao pred takvom razobručenom hiperbolom koja nam se

otvoreno ruga kao da smo posve nepismeni.

kako god bilo, tko nije osjetio i proživio radosnu muku

stvaralačke samoće, ne može „poeti nesretnjimu“ radivoju

Petroviću ni blizu, a užas vladanja kojemu se tako etički odgo-

vorno pristajao podvrgnuti, nauštrb svojih najintimnijih na-

gnuća, izmiče svakom suhom znanstveniku koji ga optužuje za

idolopoklonstvo prema ideji osobne vlasti. Čime su te, mudri

pjesniče, zaslužili tvoji ratnici-građani, nije li tvoja žrtva veća i od sokratove?

nijesam „njegošolog“, ni genetski ni studijski. srećom, nikad

me nitko nije pitao što o njemu mnijem, premda se poneko znao

začuditi što o njemu javno ne zborim. Čitam njegoša cijeli ži-

vot, povremeno i bez plana, ali tek posljednjih godina s idejom da bi on mogao biti ne samo crnogorski politički mislilac, nego politički mislilac tout court. Pa se zdvojno pitam: zar smo, prija-telju moj vrli, baš u svemu na samom početku?! odbijam da u to

povjerujem, a muči me i dvojba da li je takva pozicija spoznajno privilegirana…

3 6

OPOMENE I UPOZORENJA

DANILA KIŠA

TAJNA SIMONA ČUDOTVORCA

Jednu od temeljnih razlika među piscima, u judeo-hrišćanskoj

tradiciji pogotovo, tvori odgovor na pitanje: da li ljudska patnja ima smisla i opravdanja? a to, niti je bezazleno pitanje, niti su odgovori bez opasnih posljedica za onoga ko odgovara. Jer kako

god pisac odgovorio, nešto će sigurno izgubiti.

simon Čudotvorac, poput ivana karamazova najzad, ne pri-

hvata da je bog stvorio „najbolji od svih mogućih svjetova“, on ne pristaje da bude utješen saznanjem da bi svaki drugačiji svijet bio još gori, njemu je postojeća količina zla dovoljna da uništi ma i samu pomisao na božiju dobrotu. Za njega ljudska patnja

nije nužna pretpostavka budućeg raja, jer je tako zamišljen uslov raja potpuno neprihvatljiv: da bi poslije smrti uživao, čovjek

ovaj život mora proživjeti nijem i neosjetljiv prema ustrojstvu samoga svijeta koji na patnji nevinih počiva.

i upravo ta beskonačna patnja svijeta osnovna je tajna simo-

novih čuda. Da bi poletio na nebo, i dokazao moć sopstvene

pobune, on upija u sebe bol svih stvorenja: „a sada me pusti

da skupim svoju snagu, da saberem svoje misli u jednu žižu, da

3 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

pomislim svom silinom na užas zemaljskog življenja, na nesavr-

šenstvo sveta, na mirijade života što se razdiru… na tugu slona koji mre od starosti, na kratkotrajnu radost leptira, na varljivu lepotu cveta, na kratkotrajnu varku ljubavnog zagrljaja…“ sve

ono, dakle, čime je moguće izmjeriti dubinu patnje, za simona

postaje razlog i dokaz pobune protiv boga. on uspijeva da iz-

vede svoja čuda, i zbog njih prometejski plaća cijenu. Dva puta.

Za razliku od hrišćana, koji se u priči ponašaju poput pravo-

vjernih partijskih aktivista pred izbore, simon je sav načinjen od sumnje i prkosa, a njegova pratilja sofija, kaćiperka i bludnica, izaziva sablazan, kao što to filozofija uvijek čini. Zbog ljubavi prema sofiji, zbog sopstvenog nepristajanja na svijet kakav jeste, simon svojim čudima daje novu definiciju ljudskoj patnji: ona

nema nikakvog smisla, ukoliko svoj smisao ne pronađe u izvor-

no ljudskom činu pobune, a takav je za Danila kiša, u prvom

redu čin umjetnosti i saznanja. Jer „čovečiji je život pad i pakao, a svet je u rukama tirana“, govori sofija. a takvom se životu i svijetu, samo literatura može oduprijeti.

Homo poeticus vs. homo politicus

na pitanje novinara da li je literatura u odnosu na stvarnost u sasvim nemoćnom položaju, kiš odgovara: “Pisac zna, ili bar

sluti, da sve što čini nije baš tako besmisleno… književnost je, kao što kaže Žan rikardu, u svojoj dvostrukoj funkciji pisanja

i čitanja, jedna od retkih čovekovih distinktivnih dimenzija…

bez prisustva literature (a reč prisustvo treba shvatiti u punom 3 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

značenju) smrt jednog deteta negde u svetu ne bi imala veći zna-

čaj od smrti neke životinje u klanici.”

Crticom u terminu po-etika kiš upozorava na opasnost mo-

ralnog relativizma, jer književnost koliko god bila igra ipak nije lišena baš svake odgovornosti. Pisac jednostavno ne može ostati nijem na prizore sveopšte istorije beščašća svojega vremena, a stvarno zahvatanje tih prizora nije moguće bez oštrog sukoba sa politi-kom. kiš je angažovani pisac, jer je vlastitom literaturom zahvatio u samo srce tame, u političko žarište obezljuđene konceptualiza-cije zla koja je svoju konačnu potvrdu doživjela u logorima XX

vijeka, hitlerovskim i sovjetskim podjednako. a kada kažemo

da je kiš angažovan pisac, ne mislimo naravno da je u ideološ-

kim sporovima epohe bio na lijevoj ili desnoj strani, već upravo suprotno: njegova je angažovanost jeretička, izvorno skeptična

prema svakoj političkoj ideji koja za posljednju konsekvencu ima beskrupuloznu upotrebu čovjeka, ili na kraju one glasovite „fabrike smrti i jame zaborava“ koje je pominjala Hana arent.

Zbog toga književnost nema smisla ukoliko ne determiniše

prostor u kojemu “smrt jednog deteta negde u svetu ne bi ima-

la veći značaj od smrti neke životinje u klanici”, a taj prostor se uvijek nalazi u oblasti politike. to ukazivanje, naravno, ne pret-postavlja patetičnu i plakatsku borbu protiv okolnosti koje su

čovjeka reducirale na životinju. naprotiv: mnogo je efektnije te okolnosti fiksirati hladno, sredstvima literarnim, i ponuditi ih čitaocu na razmišljanje. Da ne bi docnije rekao, kada mu “ljudi bez lica” zalupaju na vrata i odvedu ga u nepoznatom pravcu,

3 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

kako ga niko nije upozorio. Jer bilo kako bilo, žrvanj isljednika Fedjukina još uvijek melje, sporo, ali sitno, i ne štedi nikoga.

„Pažnja! rukovati oprezno: angažovana literatura.“ (D. kiš)

* * *

na ovom mjestu, ipak, valja ukazati na izvorno nerazumijevanje

pojmova politike i političkog, od kojega najčešće „boluju“ knji-

ževnici, a to je da navedenim pojmovima pripisuju isključivo negativni sadržaj. s jedne strane pisci su ljudski osjetljivi na sve oblike unižavanja čovjeka kojima je politika uzrok, i majstorski u svojim djelima de(kon)struišu mehanizme tog onečovječenja, ali s druge strane, u tom poslu, mnogima izmiče ne manje bitno saznanje da

je politika istovremeno i autentični prostor ljudske slobode, sfera ispoljavanja čovjekovog spontaniteta i poprište neprekidne borbe za očuvanje dostojanstva svakog čovjeka ponaosob. na određeni

način, književnici preziru politiku, smatraju je „nižom“ djelatnošću, i ne propuštaju priliku da ukažu na njene manjkavosti i bijedu, to je vještina nedostojna čovjeka, prljava i puna nemorala. i jeste, i to je politika, vještina uređivanja nesavršenog svijeta u kojemu žive nesavršeni pripadnici ljudske vrste, u množini svojih interesa, strasti, nadanja i neuspjeha. ali, srećom, ne samo to. kiš je radikalni indi-vidualista, u tolikoj mjeri nesklon da prihvati mogućnost zajednič-

kog ljudskog poduhvata u sferi političkog, da to ponekad umije da zasmeta čitaocu. on, naravno, smatra da su liberalno-demokratske vrijednosti „otvorenog društva“ potrebne i od koristi, ali muku oko njihovog stvaranja i održavanja u životu „velikodušno“ prepušta 4 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

rulji i demagozima. Za razliku od ljudi koji djelovanje u zajednici sa drugima doživljavaju kao otvorenu mogućnost za obogaćivanje

života, književnicima je neuporedivo lakše: oni su totalitarni vla-dari svojih svjetova, i nikome ne polažu računa – osim vlastitom daru, koliko ga imaju. iz te sklonosti ka „odveć lakom“ rješavanju problema, jer svaki od njih odlično zna kako stvoriti „najbolji od svih mogućih svjetova“ – mnogi se nijesu proslavili kada su sticajem okolnosti došli u priliku da ga stvaraju, naprotiv!

Danilo kiš je umro 1989. godine. berlinski zid je pao, a slobo-

dan milošević je održao svoj veliki miting na gazimestanu, uz dato obećanje-prijetnju da u raspletu jugoslovenske krize „ni oružane bitke nisu isključene“. Često sam tokom devedesetih razmišljao

o tome kako bi kiš postupio, kako bi reagovao na sav užas koji je zadesio jugoslovenske narode na kraju XX vijeka? Da li bi poput Pekića pristupio Demokratskoj stranci, i na nekim izborima u in-dustrijskom predgrađu beograda izgubio od Šešelja, da li bi poput kovača iselio u Hrvatsku, da li bi poput Davida bio angažovan u be-ogradskom krugu, ili bi ostao u Parizu duboko zgađen svime što se zbiva, ili bi sa bernarom-anri levijem – čiju je knjigu „o intelektu-alcu“ preveo – posjećivao opsjednuto i ubijano sarajevo? a opet, ko zna, možda bi mu iznenada najbolji drugari postali milorad Pavić i matija bećković, najzad, ne zaboravimo: na kišovoj sahrani opijelo je služio i govor držao jedan od najmilitantnijih vladika sPC am-filohije radović, a svoju biblioteku je pred smrt, kao dopisni član te institucije, ostavio sanu u nasljeđe...? kiš je izvjesno bio čvrsto ubijeđeni protivnik nekadašnjeg socijalističkog sistema, ali gdje bi 4 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

ga to političko stajalište odvelo devedesetih, nikada nećemo znati.

iz razloga što nikada nije nalazio za potrebno da osvijesti sopstveno političko stajalište, zadovoljavajući se plemenitaško-spisateljskim prezirom prema toj oblasti ljudskog duha.

naposljetku, za kraj ovog malog izleta u bremenite odnose

politike i književnosti, a prateći uvide F. nojmana i H. arendt valja naglasiti: nije opasna politika, opasno je kada politika i političko ne postoje!

„Pažnja! rukovati oprezno: angažovana literatura.“ (D. kiš)

Knjiga-ubica

u razgovoru sa borom krivokapićem, objavljenim daleke 1973.

godine u časopisu Ideje, kiš je ocrtao portret nacionaliste i nacionalističkog pisca. učinio je to nadahnuto i oštro, izrekavši misli koje su i danas isto toliko aktuelne i upozoravajuće kao što su to bile onda: poslije iskustva maspoka u Hrvatskoj ’71. godine, a u vrijeme prije sveukupne društvene trešnje povodom novog ustava iz ’74.

„nacionalizam je, pre svega, paranoja. kolektivna i pojedinačna paranoja. kao kolektivna paranoja, ona je posledica zavisti i straha, a iznad svega posledica gubljenja individualne svesti; te prema tome, kolektivna paranoja i nije ništa drugo do zbir individualnih paranoja doveden do paroksizma. /…/ to je onaj sartrov Žil, koji je porodična i društvena nula, čija je jedina osobina da ume da prebledi na pomen engleza. to bledilo, to drhtanje, ta njegova ’tajna’ da ume da prebledi na pomen engleza, to je jedino njegovo društveno biće, i to ga čini značajnim, postojećim. Žil je osetljiv na engleze (a 4 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

voli svoje, Francuze), jednom rečju, Žil je ličnost, on postaje ličnost zahvaljujući engleskom čaju. /…/ nacionalizam je ideologija banal-nosti. nacionalizam je, dakle, totalitarna ideologija. nacionalizam je, uz to, ne samo po etimološkom značenju, još poslednja ideologija i demagogija koja se obraća narodu. Pisci to najbolje znaju.

stoga je pod sumnjom nacionalizma svaki pisac koji deklarativno izjavljuje da piše ’iz naroda i za narod’, koji svoj individualni glas tobože potčinjava višim, nacionalnim interesima. nacionalizam je kič: u srpskohrvatskoj varijanti, borba za prevlast oko nacionalnog porekla liCitarskog srCa. /…/ nacionalizam je, dakle,

prevashodno negativitet, negativna kategorija duha, jer živi na po-ricanju i od poricanja. mi nismo ono što su oni. mi smo pozitivan pol, oni negativan. mi jesmo nacionalisti, ali oni su to još i više, mi koljemo (kad se mora), ali oni još i više; mi smo pijanci, oni alkoho-ličari; naša istorija je ispravna samo u odnosu na njihovu, naš je jezik čist samo u odnosu na njihov. /…/ bledi rođak Žil, negde za nekim drugim stolom, njegov brat rođeni, isto toliko nemoćan koliko i on sam, ’ponos porodice’, porodični entitet, svesni i organizovani deo porodice i nacije – bledi rođak Džim. /…/ nacionalista je ’kukavica koja ne želi da prizna svoj kukavičluk; ubica koji potiskuje svoju naklonost ka ubistvu, nemoćan da je sasvim priguši, a koji se, ipak, ne usuđuje da ubije, osim iz potaje ili u anonimnosti gomile; neza-dovoljnik koji se ne usuđuje da se pobuni iz straha od konsekvenci svoje pobune’ – slika i prilika citiranog sartrovog antisemite.“

ne, ovo mu sigurno nijesu oprostili! na našim nesretnim

prostorima, antinacionalizam se ne oprašta nikome. Šta hoće taj?

4 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

– možda su se pitali u žaru jetkog prepoznavanja domaći nacisti.

taj, taj… nedefinisani polutan! Polu-Jevrejin, polu-Crnogorac

(čitaj: rasrbljeni srbin!). kako ga nije sramota, da on nama drži lekcije o nacionalizmu, i još da nama kaže kako smo antisemiti?!

sve je to Zavjera, a dobro znamo i čija! ali neka ga, neka priča, sačekaćemo mi pravi čas. „iz potaje, ili u anonimnosti gomile.“

nijesu dugo čekali. već 1976. godine iz štampe izlazi Grobnica za Borisa Davidoviča, da bi iste jeseni počela i nečuvena hajka na njenog autora. osporavali su mu sve do čega je piscu uopšte stalo: dar i umijeće, originalnost teme i nepokolebljivu jasnoću izraza, op-tuživali ga da je prepisivač, nesposobni plagijator – sam već odavno mrtve imaginacije… Da bruka bude veća, objavljivali su kritičari po-zitivne prikaze njegove knjige, pa ih se onda javno odricali i najav-ljivali nove, negativne… iako su ozbiljni proučavaoci književnosti ukazivali da te optužbe ne stoje, sve je bilo uzalud, njih tada niko nije slušao, jer jednom pokrenuta mašinerija atentata nije smjela biti zaustavljena prije nego što obavi svoj posao. u poduhvat likvida-cije uključili su se: vatrogasci i piromani, pisci, novinari i špijuni, profesori fakulteta, udbaši, prevodioci lijepe književnosti i piljari,

„cjelokupna kulturna javnost“, kako se to ljepše kaže.

sve to zbog dva grijeha Danila kiša: prvi je grijeh antinacio-

nalizma, a drugi je sama Grobnica, odnosno ideološka investicija autora koju su dogmatski političari u svojoj zaslijepljenosti precizno (u zaslijepljenosti njihove hermeneutike precizno, dakle: pogrešno) dešifrovali. „Pročitao sam knjigu D. kiša grobnica

za borisa Davidoviča, koju je kritika mnogo hvalila i pozitivno 4 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

ocenjivala“, napisao je u svojim memoarima jedan tadašnji visoki političar, i nastavio: „ne dopada mi se, ni kao literatura (iako u tom pogledu nije bez vrednosti), a ni po opredeljenjima koje zastupa. njen antistaljinizam je ravan antisocijalizmu. osim toga, ona je opterećena i veoma prisutnim cionizmom (čini mi se).“

kako političari, zajedno sa doušnicima na privremenom

radu u književnosti, sve umiju lijepo da zapakuju, pa šta kome

smeta, po izboru: antinacionalizam, antistaljinizam, antisocijalizam, i još kao dodatni začin: cionizam! umiju, umiju političa-ri, ali vala umiju i pisci da odgovore još bolje!

kao odgovor Danila kiša ne računamo njegovu polemičku

knjigu Čas anatomije, jer ta je knjiga, kako je često autor i sam naglašavao: „politički očerupana“, zbog toga što se politički moti-visana likvidacija odvijala na tzv. „književno-teorijskom planu“, pa je i pisac bio prinuđen da u tom ringu mlati svoje atentatore. Pravi odgovor Danila kiša napadačima i njihovim ideolozima, koji po-gađa tamo gdje su najtanji, u samu suštinu njihovog pogleda na

svijet, (a njihov je zajednički pogled na svijet uvijek krvava teorija zavjere!), dakle, za pravi odgovor smatramo njegovu priču Knjiga kraljeva i budala. Priča-esej, ili priča-studija, o jednom od najpod-lijih falsifikata koji je moderna istorija zapamtila, o po zlu čuvenim Protokolima sionskih mudraca, u priči nazvanoj Zavera. „oni koji su imali privilegiju da se upute u veliku tajnu koju obznanjuje ta knjiga bili su kao gromom pogođeni: pred njima je stajao mehanizam evropske istorije, tamo negde od francuske revolucije. sve ono što je dotle izgledalo kao plod slučaja i nebeske mehanike, 4 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

borba uzvišenih principa i sudbine, sve je to – cela ta mutna istorija nalik na hirove olimpijskih bogova – odjednom postalo jasno kao na dlanu: neko ovozemaljski pokreće konce. Dokaz više ne

samo da antihrist postoji (u to niko nije ni sumnjao) nego i da nečastivi ima svoje zemne pomagače.“ Postoje knjige-ubice, a Protokoli su, sa nekoliko miliona mrtvih na savjesti, van svake sumnje jedna od takvih.

Zanimljivost za kraj: početkom devedesetih godina prošloga

vijeka, u praskozorje jugoslovenske kasapnice, u početku stidljivo, a potom sve agresivnije, i znameniti Protokoli zauzimaju svoje mjesto na štandovima sa partijskom štampom i znamenjima iz Drugog

svjetskog rata, uličnih prodavaca beograda i Zagreba. uskoro im se, uz žitija svakovrsnih svetaca i memoare političkih razbojnika poni-klih sa domaćeg ognjišta, pridružuje i knjiga izvjesnog a. Hitlera pod naslovom Mein Kampf. nacionalistima se priključuju staljinisti i socijalisti, a da ne griješimo dušu: možda i po koji cionista! tako da je show napokon mogao da počne. vampirski blijedi rođaci Žil i Džim ostrvljuju se, zarad vlastitih državotvornih projekata, na njima jedino dostupnu sirotinju u lancima, čija smrt ionako nema većeg značaja „od smrti neke životinje u klanici“.

Poslije svega, ako vam nije volja da ih kupite u knjižari, danas je Protokole, 70 godina nakon kišovog rođenja, moguće besplat-no „skinuti“ sa interneta. samo ukucate puni naslov, i odmah

dobijate, na svom jeziku, knjigu koja oslobađa sumnje i „uliva

sigurnost“. najzad, zar to nije pouzdan antignostički dokaz da

ipak živimo u „najboljem od svih mogućih svjetova“?

4 6

ANTROPOLOŠKI PESIMIZAM

MIHAILA LALIĆA

Pojam antropološkog pesimizma počiva na pretpostavci da po-

stoji nepromjenjiva „ljudska pri roda“ koju određuju isključivo negativne karakteri stike: sebičnost, strah, nesposobnost za solidarnost i empatiju, krvoločnost i sadizam, beskrupolozna poli-

tička praksa u borbi za moć, stanje neprekidne borbe sviju pro-

tiv svih... radikalni antropološki pesimizam čovjeka prepoznaje kao zlo i opasno biće, čija je su ština kurjačka, dok umjereniji pesimisti čovjeka ra zumijevaju kao biće koje sopstvenu suštinu ostvaruje u samoljublju samodovoljnog partikulariteta. teoreti-

čari skloniji religijskom tumačenju čovjeka tvrde da njegova loša priroda svoj korijen ima u „praroditelj skom grijehu“ zbog kojega smo istjerani iz raja, dok oni koji su skloniji prosvjetiteljskom pogledu na stvar tvrde kako je loša priroda samo ispoljavanje

onog ži votinjskog dijela čovjekovog bića, koje se, istina, po moću vaspitanja i zakona može donekle držati pod kontrolom, ali se

ne može u potpunosti odstraniti.

lalićevo razumijevanje zla u čovjeku lišeno je teoloških na-

rativa, iako autor u svojim romanima povremeno koketira sa

hrišćanskim i manihejskim tumačenjima o porijeklu zla, ona

4 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

u bitnim dimenzi jama njegovog djela nijesu određujuća. Zlo

nije sup stancijalno, ono nema svoju demonsku prirodu kojom

upravlja zli demijurg, a opet, nije ni rezultat sotoninog kvarenja onoga što je bog dobrim stvorio, nije, dakle, „dobro u najma-njoj mogućoj mjeri“ kako je govorio sv. avgustin. lalić, shodno tome, ne postavlja pita nje teodiceje (problem opravdanja boga

zbog toga što je stvorio svijet sa ovoliko zla) poput Dostojev-

skog, niti ga razumijeva na metafizički aptraktan način. ne,

njegovo zlo je konkretno, jer je u prvom redu etič ko-političko, i kao takvo najličniji proizvod čovjeka.

u svojoj Crnogorskoj tetralogiji – možemo je slobodno

nazvati tako, jer je crnogorska i po jeziku kojim je pisana, po temama koje se u njoj obrađuju, a pogotovo po u njoj iznijetim

vrijednosno-političkim stavovima autora! – koja obuhvata ro-

mane: „ratna sreća“ (1973), „Zatočnici“ (1976), „Dokle gora

zaze leni“ (1982) i „gledajući dolje na drumove“ (1985), lalić

je izuzetnom snagom svog spisateljskog umijeća stvorio umjet-

nički snažnu i zrelu, a estetski dovršenu, sliku Crne gore u prvoj polovini XX vijeka. vrijeme borbe protiv apsolutizma kralja

nikole, donošenje ustava i mučni počeci parlamentarizma,

crnogorska politička emigracija u srbiji i Carigradu, balkanski ratovi, skadar, Prvi svjetski rat, austrijska okupacija, komitski pokret otpora, ujedinjenje sa srbijom i gu bitak crnogorske

državnosti, razočaranje ujedinitelja novostvorenom državom,

pojava komunističkog po kreta, Drugi svjetski rat, italijanska

okupacija, sukob partizana i četnika... „sve crnogorske istrage i 4 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

izdaje“, kako sam pisac na jednom mjestu kaže. narator tetra-

logije je Petar-Pejo vučkov grujović, „ostarjeli lado tajović“ –

kako je to kritika lijepo primijetila, koji pripovijeda često tužan reflektirajući nad prošlošću i vlastitim zabludama, melanholični cinik bez milosti prema sebi, ali i prema drugima, pogotovo

prema oni ma koji su nepokolebljivo i čvrsto ubijeđeni u vlastitu istorijsku pozvanost da krvlju razriješe sve crnogor ske nepravde i političke sukobe. sa blagonaklonim žaljenjem Pejo posmatra

utopijski žar mladih ko munista, njihova spremnost na žrtvu

podsjeća ga na sopstvenu, i unaprijed tuguje nad onim razoča-

ranjem koje će na kraju neminovno doći kada i oni, u poznim

godinama, shvate da su uloženi trud i sva prosuta krv bili uza-

ludna rabota. takvu poziciju naratora, možda najbolje opisuju

dva uvodna pasusa za knjigu „gleda jući dolje na drumove“:

„s one strane koturače i u planinama oko tare grmi, triješti

– pregone se zaraćene strane čijim se srdžbama i prijetnjama

kraja ne vidi niti se može na slutiti do daleke budućnosti. ne

miruje se ni uz Zetu, muklo tutnji pored lovćena, prolama

se jeka topova i bacača od orjena do kovrena /.../ nije šale:

ščepale su se dvije ale istorijske, revolucija i kontrarevolu cija, kao nekad krst i topuz, te Crnoj gori ukazale posebnu po-

čast da na njenim vrletima dijele megdane koji pretenduju da

odluče o budućoj sudbini zemlje. kad se zamore i malakšu,

nadlete ih talijanski avioni – okuraže jednu stranu, a time i

drugu natjeraju da ži vahne. ima i drugih podsticaja, odobre-

nja, ohrabrenja – ne samo iz rima, no i iz londona; po tome

4 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

se vidi da nijesmo rep svijeta, no katkad i centar događaja, što nam je bila davnašnja želja.

Zbog te slave – potoci su nam puni mrtvih, a krvlju su oma-

šćene i ledine i rupčage po krečnjačkim površima gdje potoka

odavno nema, gdje su vode pod zemlju pobjegle da ne gledaju

i ne peru ljudske zlo će i poganstva. i kao što je već svojstveno svakom ratu – laže se i obećava velika sreća poslijeratna, i obije strane se hvale kako će nas usrećiti kad pobije de. Pobjeda im je zaista nužna, i jednima i drugima, pošto su za nju počinili toliko toga da ih samo ona može oprati i opravdati. Čini mi se, varaju se – niti će ih oprati ni opravdati, jer pobjeda je dvosjeklica i dvolična, gologuza bestidnica i romica i šljepica-pro sjačica, ni-

šta bolja od one naše iz godine 1918.“

autor književni lik Peja grujovića individuali zira i legitimiše kao dobro obaviještenog posmatrača koji u sadašnjim zbivanjima uvijek prepoznaje one prošle, te mu se čini kako im je već

prisustvovao, kao da ga savremenost ničim ne može iznenaditi.

svaki je ljudski poduhvat unaprijed osuđen na propast, a svaki

izbor jednako poguban. na kraju svega, čini se, da za Peja gru-

jevića ne preostaje ništa drugo nego da prigrli poziciju „lijepe duše“ koja se neprekidno zgraža nad zlom i distancira od svijeta sve dok se sama od sebe ne raspline u besplodnom „mudrova-nju“. međutim, lalić to ne čini, on svom književnom junaku

namje njuje drugačiju sudbinu: postavlja ga u situacije koje od njega zahtijevaju da načini izbor, egzistencijalni i moralni. kada vjetar sve nosi, onda nigdje nema za vjetrine, u vremenima koja 5 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

nemilosrdno preispituju same temelje čovječnosti nema mjesta

„sveznajućem“ odmahivanju rukom i račundžijskom čekanju da

neko drugi riješi stvar umjesto nas. naposljetku, lik Peja gru-

jevića je satkan od snažnih političkih strasti i či stog moralnog prepoznavanja dobra i zla, on ne može ostati po strani, ne može se pretvarati da ga ne zanima što se zbiva, jer ga događanja u političkoj zajednici dotiču na najličniji mogući način. u mladosti je uče stvovao u borbi protiv apsolutizma kralja nikole, bio je politički emigrant u srbiji i turskoj, docnije je kao progonjeni protivnik Dvora dobrovoljno učestvovao u balkanskim ratovi-ma, komitovao je tokom Prvog svjetskog rata, bio pobornik uje-

dinjenja pa se razoča rao, u svakom slučaju nije mu bilo strano da za svoje političke ideale, i vlastito razumijevanje kako treba ispravno postupiti u smutnim vremenima, rizikuje ono jedinstveno i neponovljivo što čovjek ima, sop stveni život. međutim, Drugi svjetski rat pred njega postavlja novo i drugačije iskustvo: krvavi građanski rat koji se vodi pod okriljem dva totalitarizma, u ko jemu najbliži srodnici i dojučerašnji prijatelji postaju naj-ljući protivnici. trauma građanskog rata u vizuri Peja grujovića postaje dublja i radikalnija kada se uvjeri da je to rat koji se vodi do potpunog istreblje nja protivnika, u kojemu niko ne pomišlja na milost i viteštvo, a ako, pak, pomišlja, onda je u pozadini

neka politička podvala smišljena da ponizi i iskoristi čovjeka.

sukob revolucije i kontrarevolucije, fašizma i boljševizma, patriotizma i izdaje, uz strašnu cijenu u ljudskim životima na koju se niko više ne osvrće, stvara kontekst unutar kojega Pejo grujović 5 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

reflek tira o poziciji čovjeka u takvom svijetu. najzad, raz mišlja o sopstvenoj poziciji, jer, što čovjek treba da čini u vremenu kada sve što je poznavao nestaje, a ono što postoji neprihvatljivo mu je i strano. Patrijar halne vrijednosti devetnaestovjekovne Crne gore su definitivno nestale, viteštvo i visoki moralni standardi čovjekovog ponašanja u ratu daleka su uspomena, a kada kojim

slučajem zaiskre u stvarnosti postaju ne razumljiva i zbunjuju-

ća rijetkost koja se uz podsmijeh odbacuje. ipak, stranu mora

izabrati, jer sukob koji se odvija pred njegovim očima nije po-

vršnost na koju može prezrivo odmahnuti rukom, on zadire u

same temelje čovjeka i vrijednosti njegovog svijeta, on iziskuje nedvosmislen odgovor svakog pojedinca na pitanje u kakvom

svijetu želi /ili, ne želi/ da živi i šta je spreman da žrtvuje? Za Peja grujevića pitanje iz bora postaje egzistencijalno fundamen-talnije, jer je u njemu, bez obzira na godine, i dalje snažna politička strast koja ga je cijelog života oblikovala. ali, za ra zliku od većine svojih savremenika, njegov politički eros nije zahvaćen

patološkim formama ispoljavanja, nije izbezumljen i bolestan.

upravo zbog toga što vlastite političke strasti drži pod kon-

trolom razuma i morala Pejo grujević privlači pažnju raznovr-

snih mešetara koji ga nastoje privući na svoju stranu. u drugoj knjizi tetralogije „Zatočnici“ Peja grujevića nastoji „vrbovati“

Đu kan vojvodić: „bio je i on u emigraciji, ali na onoj suprotnoj strani, u gaeti, u italiji, gdje je dobio čin poručnika kralja nikole – valjda su mu zato sad dali punomoćje da sastavi nekakav komitet u Doganji i da tako preuzme vlast. uručili su mi pismeni

5 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

poziv da se javim u kancelariji komesara, mislio sam da će to biti nečija greška ili kleveta – a tamo me Đujo dočeka. umjesto vike s prijetnjama, koje bi mi sljedovale od njegovog djeda, srete me Đujo s osmijehom i odmah poče da me hvali: kako se nijesam

zamjerio njego voj stranci dok je bila progonjena, pa kako sam

se ’otmeno’ držao prema ’srbijanskoj okupaciji’ i kako su u našoj kući odmetnici vazda bili dobro primljeni i ugošćeni. Pamte oni to i cijene, kaže, i sad im se pru žila prilika da nagrade... Jednom riječi, nudi mi mje sto potpredsjedničko u njegovom komitetu.

izvlačim se slabim zdravljem, a on se čudi: ’nema tu zdravlje

nikakvog posla, nema ništa da se radi! ne moraš ti ni da sjediš u kancelariji, svratiš samo da potpišeš ili će ti donositi kad zatreba.

ne volim ti ni ja rada, znaš ti mene, ama će se naći za to pravnika i sekretara, više no što treba. Hoću samo tvoj pristanak, i da udariš potpis ovdje, i to ćemo u novine da se štampa! Plata

će ti se isplatiti za dva mjeseca, plus penzija.’ od pla te sam se odvikao, kažem mu ja, a penzije odricao... ’Znam, znam da si se odricao, ali od beogradske, zato sad treba da ti nadoknadimo, i hoćemo...’ nekakva mu sumnja nadođe i preli se preko lica. oči

mu se zakrvaviše: ’ili se ti ne slažeš s nama?’

’Pa svako zna: ne slažem se!’“

Da je lalić na ovom mjestu prekinuo dijalog svojih likova,

Pejo grujević bi lako mogao da bude prikazan kao mučenik

ili svetac, ali autor to nije uči nio: na ovom mjestu tek počinje stvarno ubjeđivanje. Dijaloške strane su jasno odredile vlastite pozicije i ona suptilna igra političkog nadmudrivanja u čijoj

5 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

po zadini uvijek postoji prijetnja nasiljem i moć koja za htijeva poslušnost, može da počne. Zanimljivo je da u toj igri ubjeđivanja najveću opasnost za Peja gru jevića predstavlja politička naivnost, i skoro glupost, njegovog sagovornika, jer Đukan je

iskreno uvjeren u ispravnost onoga što zastupa, pa jedan dio

te naivne iskrenosti uspijeva da prenese i na svog sagovornika.

tako da se u jednom trenutku, Pejo grujević nalazi na samoj

ivici da poklekne i prihvati ponudu: „Za nas nema privlačnijeg

iskušenja od mogućnosti da spa savamo il’ pomoć pružamo. u

tom trenutku da mi je pružio pero i hartiju – ja vjerujem da bih potpisao, jer ničega više nije bilo na šta bih otpor oslonio. onda se prestraših od te svoje kolebljivosti: kad me ovako preorijenti-sa maniti Đujo s njegovom tiradom, kako li ću se odbraniti od

prepredenih šampiona prevođe nja? i zaista će u ovom ratu, što

se tu nastavlja druk čijim sredstvima prije no se preobliči u nešto treće, čovjek teško održati ne samo riječ, no i pamet.“ sre ćom, koncentracija „manitog Đuja“ je bila slabija od Pejovog opreza, pa zanesen uživanjem u sopstvenim riječima Đujo nije ni primijetio koliko je bio blizu ostvarenju cilja, jer da je bio manje za-bavljen sobom u pravom trenutku bi zategao namaknutu omču,

ne bi dopustio plijenu da se oslobodi. a Pejo je upravo to uspio, oslobodio se sačuvavši i riječ i pamet.

stvar postaje mnogo opasnija kada se u romanu „gledajući

dolje na drumove“ završnoj knjizi tetralo gije, Pejo grujević

sukobljava sa „prepredenim šam pionom prevođenja“ u liku

ljubana rudaša, saradni ka italijanske ovre i engleskog

5 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

intelidžensa, jednog od ključnih ljudi četničkog pokreta, i Pe-

jovog rođaka. rudašev lik lalić gradi sa posebnom pažnjom:

zna čajnije ga uvodi u priču u romanu „ratna sreća“, kao izbjegli-cu iz beograda u aprilskom ratu, dok ga u ro manu „Zatočnici“

vidimo kao čovjeka koji se, poput mefistofela, nalazi u blizini opštenarodnog ustanka, posmatra učesnike, iskusnim okom

obavještajca pro cjenjuje slabosti njihovog vođstva, produbljuje njiho ve međusobne i plemenske zađevice, kontaktira i po vezuje ljude, za koje smatra da će mu jednom koristiti, ali ne odaje svoje krajnje namjere. one će tek u za vršnoj knjizi tetralogije postati očigledne: saradnja sa italijanima i nemilosrdni progon partizana. kontekst susreta sa Pejom grujevićem oslobađa ljubana

ru daša potrebe da u razgovoru sa njim demonstrira moć koju

posjeduje, ona je već demonstrirana, jer Peja po ljubanovom

naređenju puštaju iz zatvora i dovode ga na razgovor. uz to,

razgovor se ne zbiva u službenim prostorijama, nego u kafani,

što s jedne strane treba Peju da pruži osjećaj slobode koja se

nalazi tu, na do hvat ruke, a s druge, kafana se nalazi u samoj blizini zatvora, i samo od volje ljubana rudaša zavisi hoće li

se Pejo ponovo naći u njemu ili ne. ljuban je učinio sve da Peja

„omekša“: smjestio ga je u zatvor iz kojega po noći izvode ljude na strijeljanje, učinio ga je svje dokom torture i poniženja, i bio je ne malo iznenađen činjenicom da je očekivani efekat izostao.

to obojici postaje jasno u prvih nekoliko riječi: „Začudi se što ga ne preklinjem da me pakla oslobodi.

kako ti je, upita me.

5 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

bolje no što sam zaslužio.

kako bolje kad se svi žale?

Ja ne, no mi je svanulo. nema obra da me špe lja, i nema

Jusa da me tužaka, ni zaštitnika što bi htio da mu se klanjam, ni komšija da bockaju. u ova vre mena za mene nema bolje kuće od

zatvora.

ne budali, reče rudaš i naljuti se na toliku ne zahvalnost. ne

mogu ja dopustiti, i ne smijem od ple mena, da i ti umreš u baj-bokani kao Janko.

ako me pustiš da idem kući, zaradiću da me opet vrate u baj-

bok. Zato je bolje da me ostaviš o jed nom trošku, no da me opet dovode ka mladu.

onda smo se upustili u raspravljanje oko naše vječne teme –

izdaje i ne-izdaje.“

/.../

i ti, znači, s komunistima, optužuješ me za izdaju?

Drugoga joj imena nema.

/.../

Znaš li što je novak martinov iz kuča pisao vladici njegošu?

Znam, otprilike: ako mu dođe opasnost za na rod kučki, po-

kloniće se pred vezirom, iako zna da će poslije glavom platiti...

on je, dakle, pomišljao na plaćanje, a vama to ne pada na um.

ne, zaista, kaže rudaš pošto je malo promislio, nama plaća-

nje ne pada na um. naša je saradnja s oku patorom, i izdaja, i od-brana klasnog interesa odobre na s viših mjesta i preporučena...

od Čerčila?

5 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

vjerovatno i od Čerčila, ali tamo su kralj i vlada.

treba li ja da se složim da izdaja nije izdaja, ako tako kaže

Čerčil, kralj i vlada?

treba, jer tako kaže i narod...“

razgovor ljubana rudaša i Peja grujevi ća obilježava raz-

mjena oštrih argumenata, od kojih su mnogi na ivici uvrede,

osporavaju jedan drugom polazne premise i zaključke koji su iz

njih izvedeni, povremeno napuštaju svoja prethodna tvrđenja,

da bi im se kasnije vratili još čvršće ubijeđeni u njihovu ispravnost. u stvari, njihov razgovor skoro da i nije dijalog kojim se namjerava ubijediti sagovornik, to je gnjevna rasprava nekadaš-

njih istomišljenika (na jed nom mjestu će Pejo za ljubana reći

da je bio prvi od njegovih sljedbenika i prvi otpadnik), između kojih postoji nepremostiv jaz nastao razlikom u razumije vanju

ne samo patriotskih obaveza građanina čija je domovina pod

okupacijom, nego, razlikom u razumi jevanju samog pojma čo-

vjeka i njegovog odnosa pre ma političkom zlu.

lalić u lik Peja grujevića upisuje mnogo kom ponenti iz an-

tičke filozofije: rimski stoicizam epik teta, seneke i marka aure-lija, Ciceronov republika nizam, ali, čini se da s najviše emocija svog junaka modelira prema sokratovom liku. u Platonovom

di jalogu „gorgija“ (482 b-c) sokrat izgovara glasovitu rečenicu, koju je slobodno mogao izgovoriti i Pejo grujević, a da čitaocu bude jednako uvjerljiva: „i tvr dim da bi mi bilo milije da moja lira ne bude uglašena i da ne zvuči skladno, i da hor kojim bi

trebalo da upravljam bude bez muzike, i da se većina ljudi ne

5 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

slaže sa mnom i da mi se protivi, nego da se ja sâm sa sobom

ne složim, i da moram sâm sebi protivrječi ti.“ u ovoj rečenici Hana arent ne vidi samo stabilni identitet ljudske ličnosti, nego i prvi stepenik u nači nu na koji mišljenje kondicionira čovjeka u susretu sa zlom i borbi protiv njega. sokrat je prvi filozof, smatra arentova, koji je jasno uočio da u procesu mišlje nja čovjek nikada nije u jednini, već da je to nečujni dijalog koji vodi sâm sa sâmim sobom, istovremeno preispitujući sebe kao što preispituje i predmete sop stvenog mišljenja. Za Peja grujevića, kao i za so krata, čovjekovo „sopstvo“ nije iluzija koju modelira zaborav i nedostatak savjesti, nego pouzdani oslonac sa kojim mora biti u neprekidnom i čistom odnosu najintimnije bliskosti. naposljetku, jedino pod tim uslovom održavane bliskosti sokratov

argument pro tiv zla ima smisla: ne mogu počiniti zločin, jer ne smijem sebe osuditi na život sa sobom zločincem! to jeste izraz osobene ljubavi prema sebi, koja govori da smo na sebe upućeni

na način jedinstva koje je dvojstvo, („ja“ jeste identično sebi, ali ga tvorim ja sa samim sobom) što se u bitnome razlikuje od odnosa koji uspostavljamo vlastitom upućenošću na svijet i druge

ljude, ali je sa njim u vezi. Drugim riječima, mi nikada ne može-mo voljeti druge kao same sebe, ali ono što postižemo djelujući u svijetu ljudi bitno određuje naš odnos unutar sebe samih. tako

postaje razumljiviji i onaj sokratov stav da je „bolje trpjeti zlo, nego ga činiti“, međutim, taj stav podrazumijeva i određenu pa-sivnost: „ja ne mogu“, „ja ne smijem“, dok ono što Peja grujevi-

ća zanima jeste: „šta mogu“ i „šta moram“ iz razloga što u svijetu 5 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

po temelju po dijeljenom, za čovjeka, jednostavno, nema mjesta

uzmicanju. Zbog toga Pejova rasprava sa ljubanom rudašem

(za razliku od, recimo, njihovog skoro pri jateljskog susreta na Jezeru u romanu „ratna sreća“) okončava potpunim razlazom

i suštinskim nerazu mijevanjem koje uništava i posljednji trun

nekadaš nje bliskosti. njih dvojica, prosto, više ne mogu ni da razgovaraju, sama mogućnost bilo kakve razmje ne ljudskog

spontaniteta među njima je ukinuta, ne postoji više ni najmanja mogućnost da jedan drugom pristupe čistih namjera i otvorenog uma. a upravo to je ona tačka u kojoj zlo stupa na scenu.

unutar svojega sopstva, u neprekidnom sokra tovskom dija-

logu koji vodi sâm sa sâmim sobom, Pejo grujević ne dozvoljava

prisutnost spoljašnjih autori teta: jednako su mu neprihvatljivi rudaševi kralj i vlada u londonu, Cetinje i kraljevina Crna

gora pod fašističkom italijom Đukana vojvodića, kominterna

i staljin u koje se slijepo zaklinju komunisti, a takođe i narod u kojega se zaklinju svi... on pouzdano zna, to ga je životno i političko iskustvo naučilo, da ne postoji autoritet koji čovjeka može osloboditi dužno sti da misli, da sumnja i kritički preispituje svijet u kome živi i ideje koje ga dominantno određuju. ali, takođe, Pejo zna da čovjek u svijetu mora i djelovati, jer ništa nije unaprijed dato kao sigurno, rizik bor be i pogrešnih odluka je

uvijek otvorena mogućnost, čija pogubnost može biti ublažena

ili izbjegnuta samo čvrstim pridržavanjem vlastite moralnosti,

odnosno istrajavanjem u razumijevanju sebe kao prvenstveno

moralnog bića koje je uvijek sposobno da načini ja snu razliku

5 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

šta je ispravno ili pogrešno, dobro ili zlo, i da se ispravnog i do-brog pridržava u svom djelovanju među ljudima. naravno, ni-

kada nije toliki problem u znanju šta je dobro a šta nije, već kao i uvijek u ljudskom svijetu, mnogo je veći u djelovanju shodno

principima dobra.

ako Pejo grujević odbija mogućnost da bilo koji politički

centar moći pomoću ideja koje propa gira od njega načini fana-

tika i instrumentalizuje ga za svoje ciljeve zamračujući njegovu sposobnost samo stalnog mišljenja i kvareći njegov „moralni

kompas“ – zbog čega su mu, ipak, najbliži komunisti? Dobro

je Pejo svjestan njihovog revolucionarnog razumijev nja pravde

koja bez suda izvodi ljude na gubilišta, ta „lijeva skretanja“ –

kako će docnije biti eufemistički nazvana – za njega će biti predmet moralne osude i zgražanja nad zvjerstvom, neprihvatljiva

mu je i nji hova zaslijepljena vjera u kominternu i staljina kojoj su spremni podrediti svaki ljudski bljesak individual nog spontaniteta, kritikuje njihovo, često besmisleno, junačenje i žrtvu, a sa zabrinutošću ocjenjuje njihovu okrutnost u međusobnim

obračunima i neprekidne frakcijske borbe u dokazivanju pravo-

vjernosti... on to sve vidi, ali i pored toga pristaje, bez posebnog ubjeđivanja, da bude član narodnog odbora u kojemu komunisti imaju odlučujuću ulogu.

na pitanje zbog čega to čini možda bi najlak še bilo odgovo-

riti pozivanjem na njegove rodbinske obaveze prema sinovcima

veljku i ivu, djeci svog brata obra, koji su istaknuti pripad-

nici komunistič kog pokreta, pa je Pejo zabrinut, kako sam na

6 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

jed nom mjestu kaže: „da im neko od drugova ne prebaci kakvog

imaju strica strašljivca“. a možda se, opet, u trenutku zanesen borbom i mladošću koja juriša na neprijatelja, prisjetio svojih borbi i ubjeđenja, one po litičke strasti koja ga je oblikovala kao čovjeka, pa unatoč godinama nije mogao da odoli a se još jednom ne priključi ljudima u njihovom poduhvatu. sve to poje-

dinačno može učestvovati u Pejovom izboru, ali sigurno nijesu

odlučujući razlozi, njih je potrebno tra žiti na drugom mjestu.

Za Peja grujevića odlučujuća karakteristika koja ga opre-

djeljuje da mu komunisti postanu poli tički najbliži od svih

učesnika opštenarodnog ustanka jeste u prvom redu njihova

borba protiv okupatora. on, kao stari republikanac, jednostav-

no ne može da prihvati bilo kakav oblik političkog poigravanja

sa patriotizmom. odanost i ljubav prema domovini za njega

nijesu prazne riječi, nego suštinski sadržaj po litičke vrline bez koje je svaka djelatnost u zajednici opasno lišena smisla i do

pogubnosti sklona kvare nju. neprihvatljivi su mu politički projekti Đukana vojvodića i ljubana rudaša, jer za svoje ostvare-

nje zahtijevaju blisku saradnju sa italijanskim fašistima, a Peja je njegovo iskustvo naučilo da cilj ne opravda va sredstva, nego upravo suprotno: sredstva i metodi koje koristimo za postizanje cilja, njega jedino mogu legitimisati kao prihvatljivog. možda bi i on – kao uostalom i mi danas! – više volio da su borbu protiv fašista vodili socijaldemokrati i liberali, građanski in telektualci i demokrate, a ne komunisti staljinističkog naboja, ali to nije bio slučaj. upravo zbog te borbe su mu bliski, odnosno jedino njih

6 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

može politički po držati, jer zna da saradnja sa okupatorom nije opcija, najzad, nije za njega bila ni u Prvom svjetskom ratu, nego komitovanje i oružani otpor.

Još jedan momenat približava Peja grujevića partizanima, a

taj je što su njihovi identiteti – zasno vani na ideološkom, lje-vičarskom i komunističkom opredjeljenju, to jest na težnji ka

socijalnoj pravdi, kao i na antifašizmu – bili jači od njihovih etničkih osjećanja. shodno tome, pokušavali su da izgrade jedan republikanski oblik patriotizma u kome soli darnost ljudi

unutar zajednice neće počivati na pri padnosti određenoj naciji, a pogotovo ne na nacio nalizmu koji u doba rata poprima forme

šovinizma i lako okončava u zločinu.

u raspravi sa ljubanom rudašem jasno se identifikuje tačka

raskola koja postoji između njih: sve ideološke obmane i političke strategije odjednom postaju prozirne kada se suoče sa razlikom

koja od vaja patriotizam i izdaju. Fenomen izdaje Pejo inter-

pretira kao karakteristiku „zle ljudske prirode“: „...glavni uzrok tome je što je zloj prirodi ljudskoj ovdje bilo ponajbliže i najlakše, najkraći put, da se izrazi u tom obliku. Zavist, kivnja, sadizam i srebroljublje, svi oblici sebičnosti, vlastoljublje, pohlepa, požuda, kukavičluk – sve su to bili potočići u strmini koji se ulivaju bez prepreke u veliki slivnik izdaje.“ ali i kao obilježje Crne gore: „...

kod nas je ima proporcionalno više nego kod drugih naroda: što

manja zemlja, to više granica; što više granica, tim više izdajica.“

međutim, za njegovo razumijevanje ni „zla ljudska priroda“, ni

mala Crna gora sa mnoštvom granica i neprijatelja, ne mogu biti 6 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

opravdanje za izdaju, pogotovo ne za onu u čijoj pozadini kao

osnovni motivi stoje politički dobi tak i računica. Pejo shodno svom iskustvu i tumače nju „ljudske prirode“ može da razumije da čovjek pod torturom i u strahu za vlastiti život oda svoje saborce, odrekne se ideje i čak postane vatreni progonitelj svo jih dojuče-rašnjih drugova, sve je to već imao prilike da vidi, ali da se zarad ostvarenja svojih političkih ci ljeva, svojevoljno, ničim gonjen osim nezajažljivom ambicijom, odrekne ljudskih vrlina, i patriotizam, kao jednu od temeljnih, baci pod noge, to Pejo ne može

da razumije, a još manje da opravda i prihvati. i upra vo tu, nedvosmisleno odbacujući izdaju, Pejo sa njom odbacuje i osporava „zlu ljudsku prirodu“ kojoj je iz daja najviši izraz postojanja.

Još jedan razlog koji Peja približava komunisti ma jeste njiho-

va borba za stvaranje novih društvenih uslova unutar kojih će

biti ukinuti odnosi ekonom skog tlačenja i političke nejednako-

sti. to, naravno, ne čini dijeleći sa njima ideološku ubijeđenost u apsolut nu ispravnost dijalektičkog materijalizma i neupitnu

poslušnost naređenjima koja stižu iz moskve, već je njegova po-

drška uzrokovana antropološki dubljim razlozima. Pejo vjeruje

u pobunu čovjeka, i njegovo pravo da nastoji stvoriti pravednije društvo. Činjenica da je Pejo pokušao da ga stvori, pa nije uspio, i razo čarao se u ono što je dijelom i njegovim zalaganjem i žr-tvom stvoreno, ne implicira nužno da će zauzeti negativan stav

prema pokušajima mlađih generacija. on zna da se svakim po-

kušajem nešto novo stvori, možda ne u mjeri koja je priželjkivana na početku po duhvata, ali svijet nikada više ne bude isti kakav 6 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

je bio. njega, istina, zabrinjava fanatičnost revoluciona ra koji se često ponašaju u skladu sa onom poznatom robespjerovom

rečenicom: „vladavina revolucije jest despotizam slobode pro-

tiv despotizma tiranije“, i njihov jakobinski „teror vrline“ mu je mučan i ne prihvatljiv, ali zbog toga ih niti u jednom trenutku ne obeshrabruje i ne sprječava. Pejo radi suprotno, nje gova podrška komunistima kao da je na tragu one gla sovite misli semjuela be-keta: „Pokušaj ponovo. Po griješi ponovo. Pogriješi bolje.“, jer u protivnom, ako ljudi u strahu od greške odustanu od pokušaja da svoj svijet učine boljim mjestom za život svih, tek onda možemo sa punim opravdanjem govoriti o antropo loškom pesimizmu i

ljudskoj prirodi koja neminovno (p)ostaje zla. naposljetku, čo-

vjek u svijetu ne postoji u jednini, već sa drugim ljudima, dijeleći zajedničke ciljeve, postoji u množini, a čovjek, kako kaže arentova, „može biti apolitičan, ali ljudi ne mogu“, zbog toga je sfera politike istovremeno okvir za ostvarenje ljudske slobode, ali i ljudskog zla, ukoliko politika nije čvrsto povezana sa etikom. Što će biti ne zavisi od „ljudske prirode“ koju pesimisti shvataju kao una prijed datu, nego od onoga što ljudi čine u svom na poru da prošire polje slobode. najzad, što kaže kant: „mi ljudi na kraju nemamo nikoga osim nas, dakle učinimo najbolje od toga.“

6 4

JERETIČKE LINIJE ČEDA VULEVIĆA

Čeda vulevića sam upoznao ‘94. godine u beogradu. bio sam

student filozofije, pisao za „monitor“, i u književnoj periodici objavljivao svoje prve priče. Jednog dana, moj očuh mića sti-jović donio je doma upravo izašlu Čedovu knjigu „makarije ot

Črnie gori“ koju je dobio sa posvetom od pisca. uzeo sam je,

prelistao, i nezainteresovano odložio. „Hoćeš li da čitaš?“, upitao me. „ne“, odgovorio sam odlučno. „ne zanima me.“ očuh

me je začuđeno pogledao: „otkad to tebe knjige ne zanimaju?“

odmahnuo sam rukom: „nemam strpljenja za još jednog crno-

gorskog guslara koji pokušava da napravi karijeru u književnom

beogradu tako što prodaje Crnu goru ovim ništarijama. vidiš

da je na petstotu godišnjicu Crnojevića štamparije sve upreglo

da dokaže kako nije crnogorska, ovo je još jedan od takvih. uo-

stalom, viđećeš kad budeš čitao“, rekao sam samouvjereno, kako

već samo mladost umije biti. „ne znam što ću viđet’, sa Čedovim se knjigama to nikad ne zna, ali to što ti misliš – znam da neću sigurno. Čedo nije takav“, odgovorio mi je strpljivo.

kako sam ipak odlučio da uzmem knjigu u ruke, ne znam.

sada, kad razmišljam o mogućem motivu mogla je to biti i moja

odluka da napišem prikaz za „monitor“. sva je prilika negativan, 6 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

očekivao sam tada. bio sam iskreno ubijeđen da je riječ o jubi-

lejskoj knjizi koja je pisana namjenski, sa jasnom ideološkom

investicijom autora, da u skladu sa nakaradnim duhom vremena

koji je dominirao tada pokuša dokazati kako kulturne vrijedno-

sti najvišeg ranga ne pripadaju narodu koji ih je stvorio, i koji ih baštini, već nekome drugo, onima koji ih ljepše umiju upakovati i sa mnogo više uspjeha lažno predstaviti kao svoje. međutim,

nakon nekoliko pročitanih strana shvatio sam da imam posla sa

izuzetnim djelom koje izaziva moje čitalačko iskustvo na način

na koji to prave knjige rade. i dalje se sjećam vlastitog ushićenja.

Pročitao sam tada roman dva puta: prvi put da vidim o čemu se

radi, a drugi put kako se radi, ali sam i dalje bio zbunjen, nijesam mogao pronaći pravi ugao za prikaz, roman je, jednostavno, iz-micao mojim pokušajima da ga smjestim u književno-teorijske

koordinate i interpretativne modele kojima sam raspolagao tada.

u očuhovoj biblioteci pronašao sam Čedov roman „Dušmani“,

a u biblioteci „Petar kočić“ na vračaru njegovu „vanrednu lini-

ju“, i polako postajao svjestan spisateljske vrijednosti i veličine njegovog književnog djela.

upoznao sam ga lično, i u periodu od ‘94. do ‘96. – kada

sam nakon diplomiranja napustio beograd – bio sam drag gost

u domu radmile i Čeda vulevića. Posjećivao sam ih ponekad

i po nekoliko puta nedjeljno. razgovori o književnosti i do-

maćim piscima („sve mu je zaludu kad nema dara“, znao je da

kaže za neku od crnogorskih književnih perjanica), o politič-

kim zbivanjima („barbari, i da im je malo. barbari!“, gadljivo

6 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

bi odmahnuo rukom na pomen ratnih zbivanja. Zašto koristiš

zapadnu varijantu Čedo, pitao sam ga jednom. „navikli su se

na onu istočnu, pa da im kažem da su varvari bilo bi kao da im

od milošte tepam. ovako mi izgleda kao da ih toljagom uda-

ram“, smijao se), posuđivao bih knjige iz njihove biblioteke,

donosio im na čitanje svoje književne radove... sa najviše strasti razgovarali bismo o marini Cvetajevoj, nadeždi mandelj-

štam, Danilu Harmsu, Pasternaku, isaku babelju („banalnost

je kontrarevolucionarna!“), o karlu krausu i krleži, umbertu

eku, kišu, kovaču i Pekiću, latinoameričkim piscima (s kojim

umijećem aleho karpentijer u svom romanu „vijek prosvije-

ćenosti“, na desetak stranica opisuje čudesnu spravu koju gu-

sarski brod pod imenom „Žan Žak ruso“ donosi u novi svijet;

a riječ je o giljotini, naravno), o sabataju Cviju i knjizi „glavni tokovi hebrejskog misticizma“ geršoma Šolema, o kafki i val-teru benjaminu, o logorskoj literaturi... bio je čovjek zavidnog čitalačkog iskustva, i zavidne životne mudrosti, blage naravi, i izuzetno visokih moralnih principa. „kao da nije crnogorski

pisac“, što reče u šali jedan moj prijatelj kada sam mu davno

opisivao Čeda vulevića i svoje iskustvo prijateljevanja s njim.

bio je čovjek krhke tjelesne građe i lako mu je bilo da se sklup-

ča u beržeri pored svog radnog stola, poput kakvog mačka iz

bulgakovljeve proze koji u oblaku duvanskog dima pripaljuje

novu cigaretu, otpija gutljaj kafe, i šeretski se smije iskričavoj pakosti koja mu je upravo pala na um, a za koju unaprijed zna

da će nas njome sigurno nasmijati... tako ga pamtim. i udio

6 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

sjećanja na starog majstora – u mjeri patetike koju može pod-

nijeti ovaj esej – upravo završava.

* * *

svoj prvi roman „Povratak predaka“ vulević je objavio 1974.

godine u izdavačkom preduzeću „slovo ljubve“ iz beograda.

tema je bila goli otok, naš staljinistički gulag, logor u kojemu je, najzad, i pisac proveo dvije godine svog života od ‘52. do ‘54.

sadašnjem čitaocu vulevićev roman može biti čudan i težak za

razumijevanje, jer autor koristi ezopovski jezik visokog nivoa da bi progovorio o onome što smatra bitnim da bude saopšteno. a

to je sljedeće: glavni junak romana vukoje tomov torturom je

prinuđen da isljedniku navede imena svojih saradnika i poma-

gača – koji u stvari ne postoje, jer ne postoji nikakav zločinački poduhvat! i on se nalazi u dilemi: kako bi prekinuo torturu

kojoj je izložen nekoga mora da prijavi isljednicima, a opet, ako prijavi nevine ljude i prouzroči im zlo koje sam doživljava – što će ostati od njegove ljudskosti? glavni junak patrljkom grafitne olovke ispisuje imena svojih mrtvih predaka po očevoj i majčinoj strani, svih kojih može da se sjeti – i taj spisak predaje isljedniku, to su njegovi saradnici i pomagači. „mrtvima će da pripiše svu

krivicu za muku koju podnosi i optuži ih što više može, jer ne-

koga mora, pošto to od njega traže. Dok provjere i utvrde ko su ljudi sa spiska, vrijeme ne staje, muku će sebi da skrati. krenuo je da ređa imena umrlih, ali se papir gužva i cijepa, poput kazne što ga polako stiže. nema pravo mrtve da uznemiri i optuži, zna, 6 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

nije bog da to čini. i njemu ne bi bilo svejedno da se prihvati takvog posla, jer mrtvi su mrtvi, odavno pokopani, dvaput se

to ne radi. ali, drugoga izbora nema, olovku je stisnuo čvrsto, bježi mu u šaku, i hartiju troši uzalud.“ kada policija naposljetku utvrdi da je spisak bio lažan, da su prijavljeni odavno mrtvi i opravdano „politički neaktivni po rezoluciji ib-a“, glavni junak biva izložen još većoj torturi. u stanju halucinacije izazvanom mučenjima, on doživljava „povratak predaka“, jer svi oni čija

je imena napisao u prijavi dolaze i optužuju ga što je svojom

denuncijacijom poremetio njihov spokoj u svijetu umrlih. taj

fantazmagorični „povratak predaka“ pretvara se u isljeđenje i

suđenje bezvrijednom potomku, koje nije ni malo lakše i pod-

nošljivije od onoga svakodnevno zbivajućeg u javi logora.

[a sada još jedan ujed sjećanja, iako sam obećao da ih neće

više biti. Čedo mi je pričao kako ga je otac Šćepan dočekao po

povratku iz logora. na kućnom pragu, tijelom prepriječivši sinu ulaz u dom, riječima: „Jesi li koga poslao tamo?“]

ako tadašnja kritika i čitaoci nijesu stigli da roman proči-

taju, i na valjan način ocijene njegove književno-umjetničke

domete, ima ko je stigao... (i zaista, na ovom mjestu treba odati priznanje tadašnjim cenzorima, oni su dobro čitali tekst, i još bolje razumijevali njegove subverzivne potencijale, za razliku

od današnjih, koji izgleda uopšte više ne čitaju knjige, nego tek svojih partijskih vođa cvrkute po twitteru!) vulevićev roman

6 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

„Povratak predaka“ je procesuiran 1975. godine, i osuđen zbog

„štetnog uticaja na omladinu“. nije odbrani pomogla ni knji-

ževno-teorijska elaboracija koju je napisao prof. nikola milo-

šević dokazujući da je riječ o književnom djelu visoke estetske vrijednosti, a ne o „pamfletu neprijateljske sadržine“ kako je

tužilac tvrdio. u najkraćem: cio neprodati tiraž romana je po

presudi spaljen u dvorištu izdavača, u prisustvu sudskih izvršitelja, predstavnika izdavača, dva svjedoka po zakonu potrebnih za tu rabotu, i mučenog autora u pratnji svog advokata...

nakon presude autoru je oduzeta putna isprava u sekretari-

jatu za unutrašnje poslove titograd, a njegov roman je u „Po-

bjedi“ od 6. decembra u članku „Povratak vampira“ izvjesnog

s. vukovića predstavljen kao informbirovski pamflet – u nepri-

jateljskom rangu ravan četničkim i ustaškim pamfletima – koji

je dopisivan u kijevu od strane informbirovskih emigranata;

tekst je prenio beogradski „nin“ i ivangradska „sloboda“. Put-

na isprava mu je vraćena ‘79. u gradskom suP-u beograda, sa

usmenim obrazloženjem službenog lica da je po njihovim sazna-

njima on lojalan građanin, a za sve ostalo što ga muči „neka pita svoje Crnogorce, oni najbolje znaju “.

[Često sam razmišljao koliko bi pisaca s kraja 80-tih, pa na

dalje, prodalo svoju dušu đavolu samo da u svojoj biografiji mogu navesti podatak: „zli komunistički režim sudio mi je knjigu, i spa-lio je...“ bilo je to lijepo vrijeme za svaku polupismenu barabu koju je ikada ranije milicajac priveo zbog pijanstva, ili kafanske tuče i 7 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

nacionalističkog laprdanja/pjevanja... svi su oni tada dobili svojih petnaest minuta slave, i sve je to u medijima prikazivano kao veliki patriotizam i borba za prava vlastite klase ili nacije. samo ostaje pitanje, a gdje su im knjige? gdje su ta velika književna djela koja nijesu mogli objaviti pod „mrskim komunističkim režimom“, ili

koja su po objavljivanju bila suđena i spaljivana? nema ih!

takvim dripcima je marina Cvetajeva presudila odavno. u

svom dnevniku zabilježila je slučaj nekog žalosnog pjesnika za

kojega je kazala da bi on rado prodao svoju dušu đavolu za je-

dan dobar stih, samo je problem što je njegova duša prazna i što đavo ne želi da je uzme. u Čedovom slučaju, sadržaji duše jednostavno nijesu bili na prodaju. a da je đavola raspoloženog za trgovinu bilo, bilo ga je. samo da je prodavac makar i namignuo.

bar krajem oka, bilo bi sasvim dovoljno.]

sljedeći vulevićev roman „Dušmani“ objavljen je 1980. go-

dine u beogradu kod privatnog izdavača slobodana mašića u

njegovim „nezavisnim izdanjima“ pod brojem 27, jer niti jedan

od tada velikih izdavača – iako im je rukopis nuđen – nijesu

nalazili za politički uputno da objave knjigu osuđivanog pisca.

Preporuke za roman napisali su Predrag matvejević i radojica

tautović. Pažljivijeg čitaoca danas – kada mu do ruku dođe

ovaj roman, i kada ga uporedi sa drugim djelima pisca – može

lako zbuniti neizdrživa težina rečenice u romanu „Dušmani“,

grč i tjeskoba koji se neprekidno osjećaju u njoj, bolno i često neuspješno traganje autora za pravom formulacijom, jedan

7 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

strahoviti napor da se nešto nemušto i neuhvatljivo poetski ar-

tikuliše i pretvori u potencijalno čitalačko iskustvo... ali ta mo-guća zbunjenost današnjeg čitaoca trajaće kratko, jer će ubrzo

i sam shvatiti da je u navedenom romanu pisac iznova učio da

piše, slovo po slovo, riječ po riječ, nakon – grubom intervencijom države – zaustavljene književne avanture, on ponovo poku-

šava da je nastavi pobjeđujući vlastitu suvišnost, neprekidno se i sam pitajući: ima li to što radi ikakvog smisla i da li je nekome uopšte potrebno? Za razliku od ostalih književnih djela ovog

autora, sa kojima je – uz odgovarajući čitateljski napor, razumi-je se – moguće stupiti u komunikaciju, i plodonosno uživati u

tekstu, sa romanom „Dušmani“ za mene to nije slučaj, jer suviše je hermetičan i jezivo neodgonetljiv. Da ipak ne griješim dušu

prema knjizi, možda je sve ovo zbog toga što su mi poznate

okolnosti njenog nastanka, pritom ne mislim toliko na progone

pisca, koliko na njegovo ponovno učenje pisanja, na unaprijed

sputano savlađivanje estetskih zamisli koje sablasno vape za

svojim uobličenjem. roman „Dušmani“ uvijek sam doživljavao

ne kao djelo koje oporavlja, nego kao djelo od kojega se mora

oporaviti, pisac i čitalac podjednako. ili još preciznije, kao djelo koje se neprekidno nalazi u samom procesu obostranog oporav-ljanja, ali je ishod u krajnjemu neizvjestan, jer možda oporavka uopšte neće biti. Dakle, nije bio za pisca najveći problem nakon

„Povratka predaka“ da napiše sljedeću knjigu, za moje razumi-

jevanje stvari: još veći je problem bio nakon te sljedeće knjige,

“Dušmani” – napisati novu.

7 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

„vanredna linija“ je vulevićev naredni roman, objavljen

1990. godine u izdanju „književnih novina“ iz beograda. au-

torovo dotadašnje traganje za literarnom formom koja će biti

dovoljno upečatljiva, i dovoljno moćna, da na književni način

artikuliše njegovo sopstveno iskustvo totalitarizma – okončano

je navedenim romanom. „vanredna linija“ je sva u jezivom od-

bljesku koji za sobom po moru ostavlja trup broda dok prevozi

logoraše na nevid. i taj toponim, nevid – koji je autor još u

svom prvom romanu uveo za naziv golog otoka – u „vanred-

noj liniji“ poprimiće obilježja potpuno novog kosmosa, nove i

neistražene planete, u kojoj i ono za što se ranije mislilo da je nemoguće, postaje moguće i ostvarivo. nevid, i taj sablasni svijet razuđenih mehanizama onečovječenja koji postoje u njemu,

u vulevićevoj interpretaciji nije isključiva privilegija mučitelja i žrtvi, naprotiv, taj svijet je inficirao sve domove u kojima uku-

ćani značajno ćute za trepezom, uzrok je to njihove nijemosti

i strepnje... logor, dočim postoji, primjer je državnog zločina koji prevazilazi vlastite prostorne dimenzije, i postaje temeljna odrednica cjelokupnog društva. a njegova literarna identifikacija, u ovom slučaju roman, postaje lokus otkrovenja pomoću

kojega jedno društvo dolazi do katarzične svijesti o sebi. valja primijetiti da vulević – iako je roman pisan krajem ‘80-tih godina – nije dopustio da mu tadašnja paraliterarna i parapolitička stvarnost kontaminira književno-umjetničke namjere, i da ih

tako dovede u pitanje. on je autor jasne svijesti o onome što

radi, i dobro zna da teme njegovih književnih refleksija uveliko 7 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

prevazilaze banalnost svakodnevne politike, i onoga što se zove

„javno mnjenje“. a začudo, baš u to vrijeme „javno mnjenje“ je

počelo da piše i objavljuje knjige.

Za roman „vanredna linija“ vulević 1991. godine dobija tri-

nestojulsku nagradu za književnost. Još jednom se potvrdilo da

u sporu sa književnošću – ako je prava, i sa piscem ako je iskreno odan svom pozivu! – društvo je naposljetku ono koje griješi i

priznaje svoje greške.

Devedesetih godina, u vrijeme ubijanja Jugoslavije, u vrijeme

najbrutalnijih nasrtaja na Crnu goru, njenu kulturu i nacio-

nalno dostojanstvo, Čedo vulević je ponovo bio na suprotnoj

strani od većine, na novoj jeretičkoj liniji: članstvom u mnogim organizacijama otpora koje su okupljale crnogorske intelektu-alce, ali – što je mnogo važnije – svojim književnim djelom.

na petstotu godišnjicu oktoiha i Crnojevića štamparije, 1994.

godine, Čedo vulević objavljuje svoj roman „makarije ot Črnie

gori“, istoriografsku metafikciju visoke umjetničke ostvareno-

sti kojom se na najbolji način suprotstavlja anticivilizacijskom divljanju onih koji su bili umislili da je došlo vrijeme da Crne gore i svega crnogorskog više ne bude. kao malu ilustraciju

duhovne klime koja je dominirala u tadašnjoj Crnoj gori valja

pomenuti naziv naučnog skupa u organizaciji Canu i sanu

koji je održan na Cetinju 1994. godine „Pet vjekova oktoiha

– prve štampane ćirilične knjige na slovenskom jugu“... slijedi-mo li zamisao koja postoji u pozadini naziva skupa opravdano

7 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

je pitati: kulturi kojeg naroda pripada oktoih kao civilizacijska vrijednost najvišeg ranga, koji to narod u svojoj državotvor-noj istoriji baštini tekovine političke elite oličene u dinastima Crnojevića koji su imali dovoljno svijesti i snage da na Cetinje dopreme najviši izraz renesanse – štampariju? očigledno, neki

nepoznati narod na „slovenskom jugu“, ljudi nijemi i bez ime-

na, i njihova nepostojeća kultura. u tom vremenu, kada je sve

bilo pripremljeno za nestanak crnogorskog naroda, a od nas se

očekivalo da bez riječi protivljenja nestanemo u tami kulturalne asimilacije i nacionalnog preimenovanja, svaki glas protivljenja je bio više nego dragocjen, a među njima roman Čeda vulevića

zauzima posebno mjesto. to je djelo koje značajno obogaćuje

korpus crnogorske savremene književnosti, i kako to često biva

u literaturi – objavljeno je u najpotrebniji čas.

istorijski roman – a lalić se u crnogorskoj književnosti naj-

dosljednije bavio tim žanrom – počiva na pretpostavci neupit-

nosti istoriografske činjenice, i njenom potpunom asimilovanju

u tkivo umjetničke proze, kako lukač kaže, da bi se što uvjer-

ljivije rekreirao svijet prošlosti. glavni junak je najčešće tipski heroj, „jedinstvo pojedinačnog i opšteg“, predstavnik klase, rase, staleža, pola, jasne hijerarhizovane pozicije, koji svoje ideje zastupa donekle predvidljivo u situacijama u kojima se nalazi, a

koje su opet definisane već utvrđenim istorijskim činjenicama.

Pisci istorijskog romana vrše opsežna istraživanja, konsultu-

ju arhive, studije i svjedočanstva učesnika, težeći da činjenice do kojih dođu budu pouzdane i neupitne, jer na osnovu njih,

7 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

odnosno njihovom asimilacijom u tekst, postižu onu vrstu

uvjerljivosti do koje im je stalo, a koja je najsličnija naučnoj, istoriografskoj prozi. kod pisaca istorijske fikcije postoji jedno zrnce zdravorazumskog realizma, oni kada nakon istraživanja i

kritičkog preispitivanja dođu do određenih saznanja sigurni su u njihovu istinitost i činjeničnu pouzdanost, a uloga fikcije svodi se na „oživljavanje“ dramskih situacija, individualiziranje likova i pretvaranje činjeničnog osnova u književno-umjetnički tekst.

Fantastika se u toj vrsti knjiga rjeđe srijeće, a ako se sretne onda je ona više ukrasne prirode, jer su autori itekako dobro svjesni njene subverzivne prirode i destruirajućih potencijala.

Poststrukturalistička teorija je svojim uticajem na postmo-

dernu književnost poetičke odnose i pretpostavke istoriografske fikcije umnogome promijenila. tako što je sve dovela u pitanje: ukazala je na problematičnost odnosa između činjenice i doga-

đaja koji ta činjenica opisuje, činjenicu je razumjela kao tekst koji je podložan najrazličitijim vrstama ideološkog selekcioni-ranja, a dominaciju jedne istine pretvorila je u pluralitet istina i razlika... nelinearno pripovijedanje, fragmentacija teksta, inter-tekstualno poigravanje sa referencom, lažna citatnost... samo su neke od narativnih strategema postmodernizma. odnos izme-

đu istorijske činjenice i fikcije nije više dijalektički, napetost koja će biti razriješena u umjetničkoj cjelini djela na estetski način, već upravo suprotno taj odnos ostaje otvoren i neprekidno upitan. Zbog insistiranja na toj otvorenosti, na rasvjetljavanju onog

„nedefinisanog i mračnog polja koje postoji između činjenice

7 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

i fikcije“ (Pol De man), koji je nerješiv i kojega smo napokon

postali svjesni, moguće je da su postmodernu literaturu optuži-

vali za aistoričnost, površnost i nezainteresovanost za pouzdano saznanje prošlosti. a ništa nije dalje od istine: postmoderna literatura je ozbiljno istorijska i zainteresovana za prošlost, samo što je istoriografsku fikciju podigla na jedan metafikcionalni, viši nivo. tako što od čitaoca zahtijeva puni angažman njegovog hermeneutičkog iskustva i spremnost da kroz književno-umjetnički tekst plovi bez očekivane pouzdanosti na koju ga je navi-

kao naivni realizam.

roman Čeda vulevića „makarije ot Črnie gori“ je postmo-

derna istoriografska metafikcija u najčistijem značenju pojma. i zahtijeva ozbiljan čitalački napor da bi se odgonetnule mnoge

od narativnih strategema koje autor koristi. Čedo vulević nije

pisac koji pravi kompromise u literaturi, a još manje laska svom čitaocu povlađujući njegovoj lijenosti. Za potrebe svog djela

konsultovao je obimnu i relevantnu literaturu o štamparskoj

tehnici i vještini tadašnjih majstora, a posebno o Crnojevića

štampariji s kraja Xv vijeka na Cetinju, i djelima koja su u njoj štampana. Precizno je identifikovao odjeke renesansne arhik-tekture u tadašnjim građevinama kotora i Cetinja, kao i u sva-

kodnevnom životu gradskih uglednika, feudalnih velmoža, ali

i običnih ljudi. Pažljiviji čitalac uočiće koji su podaci u romanu plod autorovog istraživanja, oni nijesu kontaminirani fikcijom, pa ih je moguće prepoznati izdvojene tonom i stilom, drugim

riječima: oni su inkorporirani u djelo, ali nijesu asimilovani.

7 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

Posebno istraživačko zanimanje autor je poklanjao dokumenti-

ma koji se odnose na politički i državni položaj Zete/Crne gore u relaciji prema osmanskom carstvu i mletačkoj republici. u

tom smislu literarno je dragocjena njegova književna analiza

gravure koja se nalazi u oktoihu: anđelčić otvorenih ruku hrli u zaštitu lavu (mletačka republika) bježeći pred baziliskom/zma-jem (osmansko carstvo). Da taj anđelčić iz oktoiha simbolizuje

Crnu goru, njen politički položaj i sudbinu krajem Xv vijeka,

crnogorska istorija umjetnosti i arheologija su odavno primje-

tile, i naučno verifikovale, ali ono što je novo je vulevićevo me-tafikcionalno kontekstualizovanje tog podatka. on svoj roman

ne piše da bi rekreirao prošlost, da bi je „oživio“ u čitalačkoj imaginaciji, da bi nas učinio „ponosnim“ na ono što baštinimo

tradicijom, ne, ništa od toga. autorova osnovna intencija je razumijevanje Crne gore i njene sudbine krajem XX vijeka, i sve

što likovi u njegovom romanu govore i čine, a pogotovo glavni

junak monah makarije, usmjereno je tome: kontekstualizovati

položaj Crne gore u našem vremenu i odgovoriti na pitanje

o našoj budućnosti; najzad, sudbina monaha makarija i Crne

gore Crnojevića nam je poznata. upravo to je ono mjesto koje

ovaj roman čini politički angažovanim djelom, tačno po mjeri

angažmana koji postmoderna literatura smatra neophodnim da

bi sopstvenom poetikom, u vlastitom vremenu, iznova označila

crtu koja čvrsto dijeli civilizaciju od varvarstva.

vulevićev štampar makarije je sačinjen od fantastike, sum-

nje i egzistencijalne strepnje. to nije lik čvrstog, centriranog 7 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

subjekta, nego fluidni, neuhvatljivi književni entitet koji se

nalazi u procesu konstantnog preobražaja i samo(raz)grad-

nje. Da bi uvjerljivo oblikovao u toj mjeri zahtjevno zamišljen književno-umjetnički fenomen, autor se koristio fantastikom,

preciznije njenom sposobnošću da razori i problematizuje naša

uobičajena čitalačka očekivanja, ali i da iznova, na drugačiji

način, integriše ono što je prethodno razorila. makarije živi u svijetu napuštenom od boga, ali bog njegovog svijeta nije deus

absconditus, „skriveni bog“ koji je nedostupan saznanju čovje-

kovog uma, nego postiđeni i uplašeni stvoritelj koji je u kuka-

vičkom bijegu od sopstvene tvorevine. Zbog toga grijeha mu

se, najzad, i sudi. odmah na samom početku romana, dvanaest

božjaka se okuplja na gumnu i sudi bogu: „ovo nezapamćeno

bogosuđenje obavljeno je uz mnoštvo sjenki, ali bez svjedoka,

a za okrivljenog je rečeno da se nalazi u vječitom bjekstvu. /.../

Presuda je bila sažeta u jednu misao: mehmed Drugi slijeva,

sinjorija zdesna, primoravaju nas da budemo niži od trave i tiši od vode. Pomozi bože, ili reci narodu ot Črnie gori: i ja sam

bezbožnik!“ onto-teološko utemeljenje postojanja je razoreno,

ali nije creata napustila creatora nego se dogodilo upravo su-

protno. Jeromonah makarije kroz cijeli roman nosi tu duboku

sumnju u sebi: čini božiji posao, pečati bogoslužbene knjige, a hijerarhizovani svijet ostaje bez temelja i uporišta, pretvara se u prah i prestaje da postoji. Poput svijeta i čovjek je ostao bez onto-teološke legitimacije, te i on mora sebe da sagradi na nov i drugačiji način.

7 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

roman Čeda vulevića „makarije ot Črnie gori“ postavlja

pred čitaoca visoke zahtjeve, ali i daruje zauzvrat osobeno zadovoljstvo u tekstu. riječ je o knjizi koja je svoju vrijednost potvr-dila u vremenu, i koja će, siguran sam, tek dobiti odgovarajuću čitalačku i književno-kritičku valorizaciju.

sljedeći roman Čeda vulevića „ogrtač boje mirte“ objavljen

u izdanju Danu 2001. godine. to je fantazmagorična saga

koja baroknom raznolikošću i bogatstvom upisanih narativnih

strategema, pažljivo odabranim i uobličenim likovima, kao i

koherentnom kompozicijom – svakako predstavlja autorovo

najsloženije djelo. riječ je o tekstu koji pred čitaoca postavlja nedvosmislene zahtjeve: prvenstveno ozbiljan angažman njegovog čitalačkog iskustva, ali i spremnost da djelu pristupi bez predrasuda, jer autor, u svom romanu uspješno primijenjuje niz

literarnih postupaka koji na pravi način korespondiraju sa re-

levantnim dostignućima savremene proze. time je svoj roman

načinio još izazovnijim za čitaoca, nudeći mu otvorene moguć-

nosti za isprobavanje interpretativnih modela kojima raspolaže, a sebe je još jednom potvrdio kao pisca iz čije se radionice mogu očekivati najrazličitija poetička iznenađenja.

vodeći likovi romana smješteni su u bolnicu za duševne

bolesnike gdje preispituju utemeljenost i smisao svijeta u koje-mu žive možda jedinim načinom koji im je preostao: transgre-

sijom identiteta. Prelaz iz jednog života u drugi, preplitanje

različitih prošlosti od kojih su sve podjednako vrijedne, a koje 8 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

nedvosmisleno sačinjavaju bogatstvo čovjekovog unutrašnjeg

određenja – temeljna je pretpostavka na kojoj autor ostvaru-

je svoje djelo konstruišući ga kao roman ogledala u kojima se

ogledaju identiteti likova. u tom mnoštvu ogledala, identiteti

više nijesu nešto čvrsto i pouzdano, nikakav temelj i oslonac,

oni postaju fluidni i razgradljivi, prožimaju se jedan s drugim, gube i nanovo uspostavljaju. i upravo ta igra dekonstrukcije

identiteta, sa svim logičkim konsekvencama koje se iz nje iščitavaju, čini ovo djelo podsticajnim za razmišljanje. autor u njemu preispituje dominantne mitologeme epohe, ukazuje na njihovu

besmislenost i svodi ih na apsurd, a likove oslobađa duha težine i upućuje ih na otkrivanje novih polja ljudske slobode.

bolnica, uz lučku kapetaniju u kojoj se nalazi sjedište lokal-

ne policije, represivna je ustanova sa jasno definisanim pravilima disciplinovanja: „kao u logoru“ – napisaće autor – „izgnanici

i bolesnici su morali biti na okupu, i stojeći sačekati i ispratiti osoblje u bijelim mantilima.“ ta moć disciplinovanja, ta potreba da se iznova prebrojavaju tjelesa dok se ne utvrdi njihov tačan broj, opsjednutost klasifikacionim tabelama, rasporedom, kontrolom – predstavlja ono što je mišel Fuko prepoznao kao simp-

tom epistematske i praktičke „smrti čovjeka“, predstavlja, dakle, epohu moderne u njenim najsuptilnijim oblicima pojavljivanja.

upravo u činjenici da autor „iznutra“ destruira mehanizme

tame karakteristične za epohu moderne, da samo jezgro repre-

sije – bolnicu u Dubravi – pretvara u oruđe čovjekove slobode,

jer bolnica u njegovoj interpretaciji, postaje tranzitna stanica u 8 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

kojoj se ukrštaju staze i životi iz prošlosti, postaje mjesto oslobo-

đenja onih ljudi koji su slobodu prinuđeni da traže bjekstvom

iz svijeta u kojemu žive, dakle, upravo u toj poziciji dvostrukosti moguće je identifikovati jednu od omiljenih pretpostavki savremene literature. a to će kao okvir unutar koga je postavio

svoje likove, autoru otvoriti prostor za preispitivanje najbolnijih zaostavština dvadesetog vijeka: logori, jezivi instrumentarij policijske torture, progoni neistomišljenika... Što on čini uz

neprestano ukazivanje na bogatu tradiciju čovjekovog zvjerstva, kojoj je protekli vijek bio tek dostojan nastavak, a nikako bespri-mjerni izuzetak. u tom smislu više su nego podsticajni autorovi filozofski ekskursi o raznim jereticima i njihovim vjerovanjima, koji su svoje utočište ili zlu sudbinu našli na ovim prostorima.

smatram da je za podrobniju književnu analizu romana poseb-

no dragocjena autorova sklonost ka upisivanju bogate tradicije

gnostičkih učenja u svoj tekst. Detaljno istraživanje jeretičkog nasljeđa, pažljiva ugradnja tih značenjskih slojeva u funkciji

uvjerljive individualizacije likova, i snažna imaginacija kojom je djelo prožeto i povezano u cjelinu – sve to upućuje na jasno opredjeljenje autora da je za istinom još moguće tragati samo u onim sferama duha koje su izmakle kanonizaciji i kontroli. tako u minijaturi pod naslovom „izgnanik miton“ autor pripovijeda

sudbinu bogumilskog učitelja koji je uspio da izmakne smrti,

iako je zbog svojega učenja osakaćen: urezali su mu jezik u grlu, otkinuli oba uva i šaku desne ruke. ukrštajući u svojoj priči dva govora: jedan učitelja mitona, jeretički, nijemi i potisnuti, onaj 8 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

koji je osuđen na nepostojanje, i drugi, govor oficijelnog hrišćanstva koje zastupaju biskupi, autor je u stvari ponudio čitaocu da iz nove perspektive pristupi razumijevanju romana, jer kao da

samo djelo počiva na dva diskursa koji se neprestano prožimaju

i bore – govor moći i dominacije na jednoj strani, i govor onih koji ne pristaju da budu nadvladani, na drugoj.

Prisutnost otpadništva, izgona i neukorijenjenosti, uz nepre-

stanu metafizičku žudnju za domom, koliko god on bio izmišljen

– a upravo su oni fiktivni domovi, često i najtopliji – osnovna je premisa na kojoj autor izgrađuje likove romana. vladimir i

Jelisaveta, Fanito, dona mirabela, ljekar vukašin, sve njih po-

djednako motiviše potreba da u ovom trošnom i propadljivom

svijetu pronađu sigurno utočište i oslonac. u svom romanu

Hajnrih od Ofterdingena – koji je nažalost ostao nedovršen – u dijelu pod naslovom „ispunjenje“ novalis je na pitanje „kuda

to idemo?“ odgovorio – „vazda ka domu.“ i zaista, ukoliko dom

razumijemo kao puninu bivstvovanja, kao imaginarno mjesto

prisnosti koje povezuje čovjeka i svijet, onda je taj isti čovjek uvijek na putu, često bez nade da će ikada okončati svoje hodo-

čašće, ali isto tako riješen da istraje do kraja bez obzira na cijenu samoće koju sigurno plaća. metafizičku žudnju za domom vulević razumijeva kao neprestano traganje kroz bogatstvo različitih određenja čovjekovog identiteta: dom je u njegovoj interpretaciji istovremeno i unutrašnje pomirenje čovjeka sa sobom, ali

i očekivanje – često iznevjereno – da će od svijeta, taj čovjek, napokon uspjeti da načini zavičaj, da će napokon biti prihvaćen 8 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

od njega. stoga, Duklja, Zeta i Crna gora, bitne odrednice unu-

tar djela, nijesu ništa drugo do snažna umjetnička artikulacija te žudnje, koju je autor uspio da ugradi u temelje svog romana.

tome je svakako doprinijela pažljivo odmjerena ironija, sumnja, i spremnost pisca da sve o čemu pripovijeda pokuša sagledati

iz više uglova, ali i ozbiljno istraživanje estetski indiferentnog materijala kojemu je autor pronašao pravu mjeru ugrađujući ga

u roman.

na pojedinim mjestima, autor sebe nedvosmisleno upisuje

u tekst poigravajući se nekim podacima iz sopstvene bio-bibli-

ografije, i to čini vješto izbjegavajući stereotipe i pad u banalnost. kada, na primjer, ironijski dekonstruiše slučaj romana

„Povratak predaka“, on to čini oslobođen resantimana bivše

žrtve (jer zna da se na ovim prostorima bivše žrtve isuviše lako pretvaraju u nove dželate) te ono što je nekad bila tragedija više nije ni farsa, već u vulevićevoj interpretaciji postaje groteska.

ali groteska koja uspijeva da na pravi način delegitimiše po-

javne oblike totalitarizma, a koja se, stepenom vlastite umjet-

ničke ostvarenosti, nalazi u ravni bulgakovljevskih tehnika

delegitimizacije ideoloških naracija. Što je u opštoj zasićenosti književnog diskursa banalnim interpretacijama prošlosti, za

dobru literaturu bio jedini pravi izbor, a čitaocu priuštilo poseban književni ugođaj.

roman „ogrtač boje mirte“ je djelo u kojemu je autor uspio

da na pravi način sjedini svoja literarna interesovanja iskazana u „vanrednoj liniji“ i „makariju ot Črnie gori“, ali i da načini 8 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

ozbiljan iskorak ka novim iskušavanjima teksta. riječ je o roma-nu izuzetne umjetničke ostvarenosti, u kojemu su imaginacija i

vladanje zanatskim majstorstvom sublimirane na najbolji način.

nakon Ogrtača vulević u nekoliko narednih knjiga dosljed-no istražuje književno zahtjevnu formu kratke priče. objavljuje sljedeće naslove: „bertine partiture“ 2004. godine, „Prtljag

snova“ 2005. godine, posthumno je 2007. godine izdata knjiga

„nalet bočnih vjetrova“; sve knjige objavio je beogradski rad, a urednik je bio Jovica aćin.

Za čitaoce koji poznaju literaturu Čeda vulevića, njegova

književna interesovanja iskazana u ovih nekoliko posljednjih

knjiga mogu predstavljati određeno iznenađenje, u prvom redu

zbog toga što se ovaj dokazani crnogorski romansijer poslije

iskustva pet objavljenih romana ogleda u formi kratke priče. izvjesna napetost koja neminovno postoji između epskog zamaha

u romanu i narativne sažetosti koju njeguje priča, pažljivom tu-maču vulevićeve knjige neće promaći: svaka od njegovih priča

posjeduje dovoljno raskoši da bi se od nje mogao načiniti roman, ali je istovremeno ta raskoš podređena preciznom ostvarenju

autorove poetičke zamisli u formi priče, ona je kondenzovana

u snažno literarno jezgro koje zahtijeva poseban interpretativni napor čitaoca.

autor dosljedno produbljuje poetičke topose koji su uspo-

stavljeni u njegovim ranijim djelima: u Makariju od Črnie Gori 8 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

(izmaštana crnogorska renesansa Xv vijeka) i u Ogrtaču boje mirte (zločinačka društvena stvarnost različitih totalitarizama XX vijeka), što je njegovo legitimno poetičko nasljeđe koje,

uz delikatno upisivanje tradicije bogumilskog gnosticizma,

kabalističke mistike i hrišćanske demonologije, predstavlja gra-divne elemente priča. autorovo istraživanje vanestetske građe

iz navedenih oblasti, njena uspjela umjetnička tranformacija,

prilagođavanje literarnim ciljevima i pažljiva ugradnja u tekst, omogućavaju postizanje upečatljivih efekata fantastike.

u pozadini svakog postupka ili riječi likova iz vulevićevih

priča u knjizi „bertine partiture“ čitalac nazire metempsihotič-

ko breme iskustava iz prošlih života koje snagom usuda određuju njihovo sadašnje postojanje. njihovi životi odavno ne pripadaju samo njima, već su prije mutni sublimat različitih egzistencija iz prošlosti, a spoznaja tog sublimata, koja se zbiva u jedinstvenom bljesku lucidnosti, junake neminovno vodi u ludilo ili u smrt.

Jedan od ključnih momenata koji suptilno prožima nekoliko

vulevićevih priča, jeste vječni problem zla, tačnije: čovjekov

pokušaj da u svijetu uništenih vrijednosti sačuva bar nešto od

sopstvene ljudskosti, iako ga taj isti svijet neprekidno ubjeđu-je da je ljudskost definitivno prevaziđena i da ničemu više ne

služi, da jednostavno ne posjeduje upotrebnu vrijednost koja bi joj davala smisao i opravdanje. u nekoliko priča autor precizno uočava samo žarište problema: ljudskosti nije potrebno ništa

izvan nje same da bi joj darovalo smisao i vrijednost, jedino u njenom ozračju život zadobija svoje opravdanje, u protivnom

8 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

se čovjek pretvara u avet, gubi vlastito ontološko utemeljenje i postaje banalni teret životu, a na kraju i stravična opasnost za svijet oko sebe.

tako u priči „Dolina magle“, autor na umjetnički uspio na-

čin tematizuje duševno rastrojstvo jednog savremenog zločinca,

patriotski nadahnutog radnika na terenu, kojega je naposljetku

uništio košmar vlastitog zla. sudbina mirka r., koji je kao pripadnik paravojne jedinice učestvovao u jednom od nedavnih

ratova na prostoru bivše nam domovine, u stvari je upozorava-

juća potvrda istinitosti sokratovog argumenta protiv zločina:

najužasnije što se čovjeku može dogoditi jeste da živi sa ubicom u sebi, jer taj pakleni savez nikada više ne može razvrgnuti.

Duše ubijenih naseljavaju dušu ubice, da bi unutar nje zapo-

čele svoj novi, pervertirani život. „iscrpljen noćnim prizorima ispred zore bih zaspao, ali su slike ponovo iskrsavale kao na kakvom rastrtom platnu sa suprotnog zida sobe. komandant moje

jedinice je gonio erola i metifu po dvorištu, sa isukanim bode-

žom, a oni su se bježeći kačili o moj vrat. odredili su mi pravac kuda da ih nosim. metifa je označila dno vještačkog jezera iznad nove varoši, govoreći mi da požurim, jer nas tamo čeka trideset sedam seljana iz okoline budisavaca. kasnimo, mirko. svadba je

zakazana za danas u podne. ali, kako je moguće da se svadbena

svečanost obavlja pod vodom? Podavićemo se, metifa!/.../u

skoku sa mojih leđa metifa me povukla za ruku i oboje smo

zagnjurili ka dnu jezera. Dok sam se otimao zagrcnut vodom,

prišao mi je erolov djed i predstavio čovjeka u tamnom odijelu, 8 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

sa zakopčanim prslukom i šeširom oborenog oboda, rekavši:

pobratim Danilo tomov, osnivač škole u budisavcima, a danas

stari svat na svadbi moje unuke./.../učitelj-alhemičar preobra-

ćao je vodu u gustu neprobojnu maglu koja je prekrivala uvalu

isušenog jezera.“

košmarna svadba dželata i žrtve, uz znakovitu prisutnost

učitelja-alhemičara, iako na metaforičkoj ravni može biti tu-

mačena kao daleki, i izmješteni odjek glasovite svadbe kristi-

jana rozenkrojca, ona ipak ne sadrži ništa katarzično u sebi.

svadba nije pomirenje niti oproštaj, iako dželat vapi da bude

upravo to. Podvodno veselje u masovnoj grobnici na dnu je-

zera – koje učitelj-alhemičar isušuje, a zatim prekriva maglom

– samo je dijabolično okončanje jedne zločinačke karijere,

upečatljiva slika kojom autor kulminira pripovijest o ubici i

njegovoj žrtvi, ali ništa manje i pripovijest o sljepilu posmatra-

ča, jer u „dolini magle“ izvjesna je samo nemogućnost jasnog

pogleda.

u priči „biljurno ogledalo“ autor ironijskom subverzijom pre-

okreće jedan od standardnih motiva fantastike: antikno ogledalo, staro nekoliko stoljeća, postaje predmet žudnje novokomponova-nih bogataša u podgoričkim antikvarnicama, ali ono ne odražava

blještavu stvarnost sadašnjeg trenutka, ili budućnost – kao što to čine čarobna ogledala u literaturi – upravo suprotno, biljurno ogledalo u autorovoj inerpretaciji iznosi na vidjelo mračnu

i razbojničku prošlost likova koji se u njemu ogledaju, precizno osvjetljavajući prelomne tačke u njihovim životima, ona iskušenja 8 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

zločina i novca kojima nijesu uspjeli odoljeti, a koja su ih najzad i pretvorila u sablasti. Zbog toga ogledalo, čije bi im posjedova-nje potvrdilo gospodstvo trenutka, za likove u pripovjeci postaje osnovni izvor straha i frustracije. ono se ne pokorava očekivanim željama svojih potencijalnih vlasnika, jer stvarnost koju ogledalo prikazuje nije modelovana stvarnost lažnih biografija.

mir i samozadovoljstvo nastale elite narušavaju prizori iz ogledala, tako se zajedničke porodične večere pretvaraju u jezivu psiho-dramu poslije koje se uništavaju prijateljstva i raspadaju brako-vi. „vijest o svađi bračnog para F. prošla je gradom, ušla u kafiće, restorane i mjesta javnog okupljanja. i porodica s. iz njegoševe ulice kod koje se događaj zbio, bila je iznenađena onim što je čula.

gospodin F. je porekao prizore viđene u biljurnom ogledalu. ‘to nije istina, prijatelji. kocka, preprodaja droge, ljekova i dvonogih stvorenja bili su moji sporedni poslovi. Cigarete! to je čisti, gos-podski posao’. /.../ gospodin F. je nabrajao imena saučesnika u poslu po abecedi. i već je poprilično odmakao. Posredovala je gospođa F. garnirani jastog pogodio je gospodina F. u bradu i pao na stoljnjak. Pripit, zaljuljao se na stolici, ali nije zaboravio do koga je slova stigao. Pomenuo je i nekoliko vlasnika sportskih klubova, kladionica, kockarnica, apoteka, kafića i tajnih noćnih klubova za razonodu. gospođa F. je odgurnula stolicu u pravcu muža. Prišla je i začepila mu usta sa obje šake.“

sukobljavajući te dvije slike stvarnosti: onu koju prikazuje

ogledalo, i sliku koju o sebi pokušavaju stvoriti predstavnici

tranzicione elite, autor u tekstu postiže efekte gogoljevske

8 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

oštrine. Poslije suočavanja sa istinom biljurnog ogledala, ti naši savremeni glembajevi nedvosmisleno shvataju da je sav trud

koji ulažu u izmjenu vlastitog statusa – potpuno uzaludan.

ogledalo posjeduje moć božanske transformacije, ono iznosi na

vidjelo samu ontološku suštinu likova koji se u njemu ogledaju, pretvarajući fizionomije uglednih građana u ono što ti uglednici stvarno jesu: u bezoblične sluge ništavila.

već i sam naslov knjige „Prtljag snova“ čitaoca oprezno

upućuje da svoj receptivni aparat pripremi za učešće u avanturi putovanja, jer „prtljag“ čeka spreman, i načinjen je od „snova“.

međutim, u ovih osam priča, koliko ih zbirka sadrži, ipak nije

riječ o dosljednom primjenjivanju konvencija pikarske proze. u

ovoj knjizi putuje se kroz snove košmarne zbilje, u kojoj svaki od putnika nosi vlastiti prtljag na plećima i niko mu ne može

olakšati njegovo breme. ako dakle putovanje ne shvatimo kao

banalnu promjenu mjesta, i površno turističko uživanje u krajo-

liku kroz koji prolazimo, već ako mu, slijedeći autorove literarne igre, pridamo i malo metafizičkih konotacija – prijatna čitalačka iznenađenja sigurno neće izostati.

u vulevićevoj prozi, junaci podjednakom lakoćom putuju

stvarnim i izmišljenim stazama, putuju kroz sjećanja na vlastiti ili tuđi život, melanholično i testamentarno svodeći račune sa

svijetom. od golog otoka do andrijevičkog sela „trešnjevog

imena“, od venecije do podgoričke bolnice u kojoj se iščekuje

operacija neizvjesnog ishoda, iz doma u nekom izbjegličkom

9 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

kampu Herceg novog do jame u kojoj sve okončava, junaci

se neprekidno nalaze na putu. u jednom trenutku čitaocu

izgleda da oni više i nijesu bitni, koliko je postalo bitno samo putovanje, ono koje postaje sebi cilj pretvorivši se u bergso-novsko trajanje bez kraja, jer vulevićevim junacima milost me-

tempsihoze i ponovnog rađanja ipak nije uskraćena! ako već i

to nije posljednja laž, iluzija kojom se likovi brane od užasne i neporecive izvjesnosti kraja?

Čitaocima će biti lako da u ovim pričama prepoznaju autobio-

grafske elemente koje pisac ugrađuje u tkivo proze. ali, za razliku od svojih prethodnih knjiga u kojima je udio autobiografskog dominantno i bez milosti kontaminirao groteskom, stvarajući tako

scene bulgakovljevske subverzivnosti, u novoj zbirci autor donekle napušta taj model i postaje skloniji da gorčinu autobiografskog, umjesto groteskom, ublažava i razgrađuje kontrolisanom

ironijom i diskretnom patetikom (u tom smislu najupečatljiviji

je primjer priča „Pismo“, u kojoj se na jedan dirljiv način prepliću beskonačne varijacije na temu ljubavi i smrti!).

banalnost životnih činjenica, pustinju svakodnevnog zla

koju neprekidno proizvodi beskrupulozna politička praksa,

autor razgrađuje koristeći narativnu strategemu direktnog ula-

ska u samo srce tame, u samo žarište obezljuđene dominacije

koja čovjeka već odavno ne doživljava kao dostojanstveno biće s pravom na život, koliko kao prosti višak, puku hranu za nezaja-

žljive fabrike smrti. Zbog toga, u njegovim pričama umjetničko

transponovanje stvarnosti često biva presječeno iznenadnim

9 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

probojem najsurovije realnosti, zločinačke zbilje koja poput

majstorskog potpisa nosi pravo ime i prezime dželata. u tom

trenutku čitalac zastaje i počinje da se pita zbog čega autor zao-bilazi glasoviti ezopovski jezik umjetnosti, zbog čega nas prisi-ljava da u sred čitanja priče budemo grubo udareni grozomor-

nim ličnostima iz svijeta politike, i to pod njihovim vlastitim imenima? Jedan je mogući odgovor: zločinačka stvarnost politike proteklih godina postala je danas u tolikoj mjeri fikciona-lizovana, da političari-zločinci odavno više nijesu ljudi, koliko su postali najbanalnije sluge ništavila, ili jednostavno: simboli konceptualizovanog zla. njihove žrtve su nažalost stvarne, ali

oni nijesu – oni su tek likovi u dijaboličnom pozorištu lutaka, o čemu najbolje svjedoči priča „vrtlari“ koja tematizuje otmicu i pokolj muslimana/bošnjaka u Herceg novom 1992. godine.

Posljednja vulevićeva knjiga priča „nalet bočnih vjetrova“

snažno je određena prisutnošću dva najtemeljnija književna moti-va: ljubavi i smrti. Povremeno autor pravi reminiscencije na svoja ranija djela, likove i mjesta koja su poznata čitaocima ponovo

oživljava i uvodi u prozu, kao da se oprašta sa njima posljednji put.

ironija i groteska, subverzivni potencijali fantastike, sav retorički instrumentarij koji je autor nekada koristio u svojim proznim

avanturama, prepustio je mjesto melanholiji i diskretnoj pateti-ci. u većini priča glavni junaci su ljudi koji su stvarno postojali i navedeni su pod svojim imenima, bilo da je riječ o članovima

porodice („moja sestra magdalena“) ili o golootočkim sapatni-

cima („Potop“)... u svakoj rečenici čitalac svjedoči o naratoru 9 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

koji dobro zna da je kraj izvjestan, ali koji se mirno suočava sa činjenicom da je nekadašnja raskoš postojanja svedena na fizički beznačajna pomjeranja u prostoru, i na maštu koja još uvijek tome pokušava dati smisao. atmosfera je mučna, često nepodnošljiva...

ali, na korak od pada u najdublje beznađe, u samom središtu svijeta koji je sveden na najnužnije – a i to najnužnije polako nestaje!

– pojavljuje se milost i spas: ruka drage osobe čiji je stisak jedini znak da još uvijek sve nije okončano, nekoliko kapi vode na usna-ma ispucalim od temperature, zvuk koji sablasno dolazi odnekud

spolja, a koji zaziva prijatno sjećanje na djetinjstvo...

knjiga je objavljena posthumno, i čitalac zna da pisac referira na vlastitu bolest i smrt, međutim, da to nije slučaj, da je pisac poživio još koju godinu nakon objavljivanja knjige, čitaoci bi

primijetili tematsku promjenu interesovanja, intenzivnu sve-

denost rečenice na ono što je neophodno, spokoj naratorovog

glasa koji se lagano primiče ćutanju... ali nigdje ne bi primijetili da je autor dopustio da ga činjenica vlastitog umiranja omete

u književnoj izvedbi; njegovo prozno umijeće i odanost pozivu

pisca, i u ovoj knjizi bilo je jače od „bočnih vjetrova“.

* * *

odabrana djela Čeda vulevića u pet tomova objavio je 2011.

godine crnogorski Pen-centar. u petom tomu nalazi se „Hro-

nologija života i stvaralaštva Čeda vulevića“ koju je načinila

njegova supruga radmila Žugić vulević. Za potrebe ovog teksta

korišćeni su citati iz tog izdanja.

9 3

KNJIŽEVNE DELICIJE

ALBERTA GOLDSTEINA

književno djelo alberta goldsteina, pripovjedača, pjesnika i

prevoditelja, sastoji se od tri objavljena naslova: knjige pripovjedaka „Pamfilos ili pripovijesti dokonjaka“ (objavljene 1970.

godine), te dvije knjige poezije: „usmjereni odgoj anne boleyn“

(1982. godine) i „orfejev posao“ (1992. godine). Pojedine priče prevođene su mu na mađarski i poljski jezik, a on sam prevodio

je s francuskog, španskog (J. l. borges) i češkog (m. kundera).

opus alberta goldsteina, iako brojem knjiga nevelik, pred

svojega čitatelja postavlja niz ozbiljnih zahtjeva. riječ je o autoru koji je bio vrstan znalac književnog zanata i čovjek zavidne erudicije iz oblasti humanističkih znanosti, koji je tekst uopšte, a posebno vlastiti, doživljavao kao jedno od posljednjih uporišta čovjekovog dostojanstva i spontaniteta, shodno čemu je

veoma brižljivo, u poeziji i prozi jednako, razvijao svoje estetske zamisli diskretno upisujući mnoštvo intertekstualnih značenja

i koristeći se strategemama zavođenja, čiju je baroknu raskoš

čitatelju povremeno veoma teško da u cjelosti rekonstruiše i

razumije. autor je očigledno volio da se igra, a kao stvaralac

izuzetne autopoetičke samosvijesti igrao se ne samo tekstom već 9 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

i pretpostavljenim očekivanjima čitatelja. s lakoćom je – i zado-voljstvom! – destruirao pravolinijske asocijacije svojih čitatelja kada god bi primijetio postojanje ma i najmanje mogućnosti da

ih neka od njih odvede u banalnost. Pozornost i oprez svojih

čitatelja, autor je održavao i time što bi im povremeno uputio

kakvu učinkovitu žaoku koja se kreće u rasponu od diskretne

ironije, preko iskričave pakosti pa do jetkog cinizma, već u zavisnosti na kakvu ih vrstu opasnosti opominje. brinuo je o svojim čitateljima, jer je dobro znao da su oni, zajedno s njim, posveće-ni istom cilju – iskrenoj ljubavi i odanosti prema umjetničkom

tekstu. književni opus alberta goldsteina tu ljubav i odanost

zahtijeva. iako je riječ o tekstu visoke semantičke složenosti, o pripovjetkama i poemama koje moramo čitati iskustvom i instrumentarijem kojim čitamo filozofske eseje ili studije, čitatelji se veoma lako mogu prepustiti osebujnom užitku na koji ih

tekst namamljuje. Djelo alberta goldsteina je otvoreni poziv

čitatelju, pun iskrene srdačnosti, da se upusti u avanturu tuma-

čenja, da se pridruži svetkovini, da zajedno sa književnim likovima uzme parče hljeba i kuša vino, ne bi li još jednom, iznova, rekonstruisao autorovu estetsku zamisao.

Zbirku pripovjedaka „Pamfilos ili pripovijesti dokonjaka“

otvara kratki proemij u kojemu autor, skoro programatski, te-

matizira osnovne pretpostavke na kojima počiva glavna točka

gledišta, odnosno definiše poziciju naratora cijele knjige. uvod nam pruža odgovore na pitanja o prirodi i vrsti „dokonjaka“ koji pripovijeda, o razlozima zbog kojih se upušta u tu neizvjesnu

9 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

avanturu, i omogućava nam da iz njegove perspektive sagleda-

mo vrijednost cijelog poduhvata, i da tu vrijednost na kraju upo-redimo sa našim, vlastitim razumijevanjem teksta. Dokonjak je

istovremeno vodič, ali i onaj koji zavodi. njegove se upute ne

smiju uzimati za gotovo, one se pažljivo moraju provjeravati u

tekstu, jer dokonjak voli da se skriva u dvosmislenostima, njego-ve su pouke često nerješivi paradoksi.

Pozicija dokonjaka u odnosu na svijet o kojemu pripovijeda

je subverzivna: on je istovremeno unutar svijeta i van njega, on zauzima nedefinisani prostor koji mu omogućava da sagledava

ljudsko postojanje u bogatstvu bremenitih protivurječnosti koje ga određuju, a da pri svemu tome nije obavezan izabrati stranu, jer njegovo stanovište – za koje se vlastitim „dokoličarenjem“

nedvosmisleno izborio – jasno kazuje da „strane“ u svijetu ne

postoje. Dokonjak, na način kako ga je autor zamislio, dobro

zna da su sve „strane“, svi pogledi na svijet, uistinu ništa dru-go do intelektualni konstrukti – često banalni, ali zbog toga

ne manje učinkoviti! – koje čovjek gradi gonjen potrebom da

neprijateljski nastrojenu stvarnost učini podnošljivijom, da od jedne gole i puste nigdine načini sebi dom. ali, osnovni spor

koji postoji između dokonjaka i drugih je ipak u njihovom bitno različitom odnosu spram vremena i odgovoru na pitanje čime to

vrijeme valja ispuniti, a da bi ga mogli bez stida nazvati ljudskim.

Dokoličari vrijeme svojega života troše izrugujući se naivnosti koja tvrdi da će svaki napor uroditi upravo očekivanim plodom,

jer znaju da je u ljudskim poslovima udio haosa uvijek prisutan, 9 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

i često određujući. „Vrijeme je uistinu bilo njihovo jer su ga ra-

čunom sveli i po htijenju ga ispunjali, prema ugodu i nahođenju ostavljali praznine ili ga prepunjali, no nikad mu se ne predavali.

(…)Konačno je bilo uvijek nadohvat, a po pojmu beskonačnog po-stajalo bi im opredjeljenje bespredmetnim. Po toj slobodi od sebe cijenili su bivstvovanje nerazmjerom ne od ničeg do sveg, već od sad do nikad, i po toj mjeri lišeni bojazni mogli su poprimati i taj svijet, i ostalo, a da se ne izgube.“ računom svesti vrijeme na ljudsku mjeru, tako da je konačno uvijek nadohvat, a beskonač-

no tek dobar model da se bilo kakvo vlastito opredjeljenje lakše procijeni, te ukoliko zaslužuje učini bespredmetnim – jeste

osobeni način dokonjaka da izađu na kraj sa svijetom u kojemu

žive. Jer to je njihov osnovni cilj: biti u svijetu, a ne izgubiti se u njemu. odoljeti iskušenjima koja vode u potpuno predavanje, a

ipak na određeni način učestvovati – tome su dokonjaci posve-

ćeni. oni su stvarni gospodari svojega vremena, jer ne dopuštaju da ih ono zavede lažnim obećanjima, tačnije: uspjeli su konačno vrijeme vlastitog života lišiti duha težine i učiniti ga prozirnim, pretvoriti ga u predmet igre, a sebe osloboditi njegovog pogub-nog uticaja.

Za razliku od ljudi koji su bez ostatka utopljeni u „život“ i

njegove sadržaje, kojima je poput većine stanovnika Platonove

špilje jedna stvarnost sasvim dostatna, dokonjaci, svjesni „tvari od koje je načinjen čovjek“ – vole da se rugaju. uvijek se nalaze-

ći pred izborom: hoće li u postojećem mehanizmu svijeta biti

„kanta masti“ ili „zrnce pijeska“, oni biraju da budu zrnce, svjesni 9 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

beznačajnosti izabranog, jer zrnce ne može zaustaviti mehani-

zam, ali su takođe veoma zadovoljni škripom koju mehanizam

proizvede kada zbog nekoliko zrna pijeska njegovi zupčanici na

trenutak uspore. Zbog takvog stava, dokonjaci nijesu prihvaće-

ni od svijeta, već „istinski prezirani od trkača ako bi ove u trci zaboljele noge, pljuvani zbog nepristrasnosti, gnjevno osuđivani zbog svoga ravnodušja, čudaci, jer nisu svrstali svoga čudaštva.“

na takav stav drugih odgovor dokonjaka je distanca, jer oni

jasno uočavaju ono što mnogi neće da vide – trka koja se svije-

tom vodi nema cilja, a trčeći je čovjek izgubio mnogo od vlastite ljudskosti. kako su neprijatni svjedoci mnogih uzaludnosti,

svijet nije prijateljski nastrojen prema njima. a zdravi razum, u svojoj nepomućenoj jednoličnosti, ne može prihvatiti ono

što mu dokonjaci saopštavaju. Zbog toga nesporazuma, zdravi

razum umire od metastaziranog „zdravlja“, a dokonjaci, koji su

„prezirani“, „pljuvani“, „osuđivani“, i proglašavani za čudake, nalaze se na margini, i jedino što im je preostalo jeste ironijska subverzija, ridikulizacija, transgresija petrificiranih identiteta i karnevalizacija preozbiljne stvarnosti. ili, drugim riječima: dokonjaci nemaju poštovanja za svetinje na kojima počiva svijet

zdravoga razuma. na čemu im se naravno nema što zamjeriti: jer

tele je tele, pa makar bilo i od čistog zlata!

Prva pripovijetka u zbirci nosi naziv „Predanje o lutalici

Joni“, i precizno otkriva neke od temeljnih poetičkih principa

na kojima je autor gradio svoju knjigu. iako je u pripovijesti

riječ o velikoj ribi i čovjeku po imenu Jona, stvari ni izdaleka 9 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

nijesu postavljene kao u starom zavjetu. u ovoj priči Jona

nije božji prorok koji nastoji da izbjegne zadatak, a riba nije dokaz da je zadatak dat od boga nemoguće izbjeći. upravo

je suprotno: Jona je izmislio priču o velikoj ribi koja negdje

postoji nasukana, te unutar koje je čovjeku moguće pronaći

sklonište od zala svijeta i dosegnuti stanje potpunog spokoja:

„Bila je to priča kako je neki čovjek na obali dalekoj, gdje led i zima vjekovima neprestano traju, našao nasukanu ribu veliku poput brodice, u nju se uvukao i živio u njoj. Kad je bio gla-dan odrezao bi komad mesa sa zida svoje stambe, te nije morao provoditi život u radu da se prehrani, već u sanjarenju, snatre-nju ili pak neometan u dubokim mislima. Što je češće pričao tu priču, tim je jaču žudnju osjetio za takvom prostranom ribljom utrobom, za sređenim i mirnim bitisanjem s vlastitim mislima.“

riba, koju je Jona izmaštao i za kojom žudi, nije ništa drugo do mjesto najveće bliskosti između čovjeka i svijeta, ili iskazano romantičarskom metaforom čovjekove vječne nostalgije: riba

je – dom. mjesto gdje se svi egzistencijalni nesporazumi poni-

štavaju, gdje empirijsko „ja“ onoga koji traga apsorbira vlastito

„sopstvo“ i utapa se u beskonačnom. upravo zbog veličanstve-

nosti postavljenog cilja, veliko je pitanje da li je tako zamišljeni dom uopšte moguće dosegnuti? ili, što se događa s čovjekom ako mu se posreći pa takav dom pronađe?

Pripovijetka ima dosta elemenata pikarskog narativa, i u njoj

je fabula još donekle sačuvana, za razliku od drugih pripovjeda-ka u zbirci koje fabulu razgrađuju na različite načine, neke čak 1 0 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

i do potpunog odbacivanja. Jona traga za svojom izmaštanom

ribom, i na drumu srijeće različite likove: odbjegle vojnike,

lupeže, mladolike kurve, gatare i Cigane, ostarjele bludnice, pi-janice i arhi-skitnice… svi ti susreti oblikuju Jonu darovima; nakon svakog od njih on je bogatiji za jedno novo saznanje. neka

od njih su odmah upotrebljiva, jer se tiču lutalačkog zanata u

cilju kako preživjeti na drumu, ali ono koje Joni daruje gatara je zagonetno: „Gatara mu je zgodimice prorekla da nešto traži, a da, ako netko traži, mora čekati; no Jona, koji je ionako njoj došao da uveseli društvo, primi to kao šalu i ode dalje za svojom ribom.“

nasuprot Joninom umijeću lutanja, gatara preporučuje umijeće

čekanja, jer, donekle paradoksalno: samo onaj ko nauči da čeka, pronaći će ono što traži! ako je svijet u neprekidnom kretanju i promjeni, sve što u njemu postoji doći će do čovjeka koji se izmiren sa sobom čvrsto ukotvio na jednom mjestu. gatara predlaže

Joni da usvoji nepomičnost, kao drugačiju formu lutanja, ali on za taj prijedlog nema sluha i nastavlja dalje.

nakon godina lutanja, Jona pronalazi svoju ribu. i ona je

potpuno identična njegovoj zamisli. u početku uživa u prona-

đenom domu. „Preko dana je uređivao svoj prvi, pravi i, mišljaše, posljednji dom; podupro je ždrijelo naplavljenim drvetom, nanio trave za ležaj i okusio meso koje mu se učini slađim od svih pokrade-nih kokoši. Navečer je legao, i more mu je šumilo dok nije zaspao, a dugo je ležao snatreći o svojoj najzad dostignutoj sreći koju će, eto, uživati od svoga kraja, koji mu sada više nije bio strašan, ta imao je ribu.“ Jona još uvijek nije svjestan da mu se dogodilo najgore 1 0 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

od svega što se mislećem čovjeku može dogoditi – ostvarili su

mu se ideali za kojima je žudio. istina, pronašao je ono za čim je cijeloga života tragao, ali poslije izvjesnog vremena otkriva da to ipak nije ono. sve je kao što treba da bude, ali nešto neimenljivo nedostaje.

Postoji priča da je Dante gabriel rossetti, koji je volio da

mašta o svetom gralu, jednom cinično bio upitan: „ali, gospo-

dine rossetti, kada nađete gral, što ćete uraditi s njim?“ ili, to isto drugim riječima: što će raditi Hegelov mudrac kada dose-gne apsolutno znanje? kada više ne bude bilo pitanja na koja

nije moguće pružiti odgovor, a da cjelina svih odgovora tvori

koherentan sistem bez ikakvih logičkih protivurječnosti?

autor je mogao svojega Jonu smjestiti u njegov žuđeni dom,

i time okončati lutanje. Da i Jona, poput odiseja – te najpoznatije lutalice u svjetskoj književnosti, o kojoj se više ništa nije čulo poslije povratka na itaku – bude zadovoljan postignutim, te da

na miru sa svijetom i sobom provede vlastiti život. mogao je,

ali nije. „Odjednom kao da mu se zgadilo riblje meso, nastamba mu je počela neugodno vonjati, šum mora nije mu dao da zaspi, morska trava je krila neugodne stanovnike, a inače ga bockala u leđa, osjetio se skučenim, ali ne kao u zatvoru. Sve se više skitao po obali, a manje vremena provodio u svojoj ribi. Prožimao ga je neki nemir, čudnovat. Čupkao je svoje sjedine sve dok nije zgrabio neku toljagu, a onda se zaputio prema najbližoj cesti za koju nije znao ni kamo vodi. Nekako nije imao volje ni da se osvrne na ribu.“ tra-gajući za domom, i napokon dosegnuvši ga, Jona je jedino uspio

1 0 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

da se uvjeri kako dom čovječji stvarno ne postoji nigdje. te ono što mu je nakon svega preostalo, jeste smrt. „Ponovo je prolazio kroz naselja, no sada nije imao što reći ljudima za čim traga. Bilo mu je donekle i svejedno i šalio se govoreći da traži smrt, a kada bi mu rekli: starino, čekaj je, tako ćeš je brže naći, odgovarao bi, sje-

ćajući se gatare: zato je i tražim.“ između čekanja smrti i traganja za njom nema nikakve razlike, posljednje je Jonino saznanje, i

baš zbog toga što nema nikakve razlike – sasvim je svejedno što će čovjek izabrati. u oba slučaja, kraj je isti. Posljednja utjeha, ili nedostatak bilo kakve utjehe – svejedno je. a do tog potpunog

utrnuća života, do časa u kojemu prestane da svjetluca i posljednja žiška u pepelu – jedino što je Joni preostalo jeste da istraje na cesti, jer drum je u stvari njegov jedini dom.

Pripovijesti alberta goldsteina, na način parabole, temati-

zuju određeni problem, a o čemu će u njima biti riječi najavljuje se odmah na početku, u samom nazivu: „o čiodi i zaboravu“,

„o moru, čovjeku i slučajniku“, „Podosta uznosito o autofagu“,

„o buradi i imenima“, „o jajetu i mnogima“, „o stolici i svemu

ostalom“… Parabole, skoro po definiciji žanra, sadrže određenu

didaktičku komponentu, one imaju očitu namjeru da nečemu

poduče svog čitatelja, te bez obzira na to koliko se njihov jezik nalazio u domenu alegorijskog, pouka na kraju mora biti vidlji-va. neka istina, najčešće iz moralne sfere života, konkretno se na kraju parabole objektivira u tekstu i svima postaje razumljiva.

Jer koliko god parabole bile nejasne, u njihovoj pozadini ipak

postoji skup filozofsko-religijskih stavova koji nam pomaže da

1 0 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

ih razumijemo. bar takav je slučaj sa starozavjetnim parabola-

ma, onima iz grčke i rima, ili docnije hrišćanskim… međutim,

književnost XX stoljeća nam je ponudila vrstu parabole koja od

čitatelja zahtijeva da radikalno napusti pretpostavljene oblike percepcije književno-umjetničkog djela. Zagonetne parabole

Franza kafke ili antiparabole samuela becketta temeljno ra-

zaraju i samu mogućnost „velike priče“ koja navodno postoji u

njihovoj pozadini, a koja bi nam pomogla da parabolu razumi-

jemo kako treba. to „kako treba“ razumjeti, kafka čini upitnim

zasnivajući svoje parabole na paradoksalnim rješenjima koja

dovode u sumnju postojanje jedne istine, a beckett je još radi-

kalniji, on ozbiljno razara ne samo istinu ili njenu dvosmisle-

nost, već i samu mogućnost suvislog govora. Parabole alberta

goldsteina su stvarane na tragu pomenutih pisaca, autor za

svoje stvaralačke potrebe koristi poetičke domete kafke i bec-

ketta, ali mu je neuporedivo bliže kafkijansko iskustvo teksta, on zadržava zagonetnu paradoksalnost kao moguće rješenje

svojih parabola, njemu je veoma stalo do toga da rješenje ipak

postoji, bez obzira na to koliko neuhvatljivo i višesmisleno ono bilo. u pozadini goldsteinovih parabola ne nalazi se univerzum i jedna neporeciva istina koja ga bez ostatka objašnjava, već multiverzum: zbir različitih svjetova, koji su svi istovremeno

prisutni i koji raznolikošću vlastitih istina oblikuju semantičko bogatstvo teksta. Zbog toga mnoštva, često i protivurječnih istina, čitatelj se neprekidno nalazi pred intelektualnim izazovom

da uvijek sa novim diskurzivnim instrumentarijem pristupa igri

1 0 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

odgonetanja. misaona provokativnost i literarna vještina kojom

su napisane, dosljedno istrajavanje autora da bez ustezanja odbi-je ma i najmanju pomisao na sklapanje kakve nagodbe u tekstu

koja bi cijelu stvar učinila prihvatljivijom površnim čitateljima, čine da parabole u knjizi „Pamfilos ili pripovijesti dokonjaka“

postanu prave male književne delicije, namijenjene isključivo

sladokuscima koji će znati da uživaju u njima.

Druga knjiga u opusu alberta goldsteina je pjesnička zbirka

i nosi naziv „usmjereni odgoj anne boleyn“. Pored naslovne, u

knjizi se nalazi i poema pod nazivom „Polifemovo stado“, kao i

pet pjesama u dijelu „Carmina in/differentiae“.

anna boleyn, o čijem se odgoju u poemi pjeva, druga je

po redu – od njih šest – žena kralja engleske Henrika viii i

majka glasovite elizabethe i posljednje vladarke na engleskom

tronu iz dinastije tudor. kao kći uglednog diplomate Thomasa

boleyna, anna je u djetinjstvu izvjesno dobila odgovarajuće

obrazovanje za djevojku visokog roda, ali se njeno dalje obrazovanje upotpunilo zahvaljujući činjenici da je bila dvorska dama prvo kod nadvojvotkinje margarete austrijske u Holandiji, a

potom i kod kraljice klaudije u Francuskoj. bila je upućena u

francusku kulturu, dvorsku etikeciju, poeziju i modu, zbog čega će docnije, po povratku na engleski dvor, svojim osjećajem za

lijepo nadahnjivati dvorske dame da je slijede u ponašanju i odi-jevanju. anna boleyn je bila engleska kraljica od 28. 05. 1533.

do 19. 05. 1536. godine, zbog čega je još poznata i kao „anna

od 1000 dana“. kako je Henrik viii htio da se ponovo oženi

1 0 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

ne bi li dobio muškog nasljednika, anna je lažno optužena za

vještičarenje, incest s bratom, preljubništvo i zločin veleizdaje, zbog čega je osuđena na smrt odrubljivanjem glave. Postoji priča da je dželatu prije smaknuća, uz smiješak, kazala: „nećete imati sa mnom puno posla, ja imam tanak vrat.“ Pogubljenje je izvedeno u londonskom toweru, po zabilješkama službenika: „lako i

jednim zamahom mača“.

„usmjereni odgoj anne boleyn“ nije istorijska poema u klasič-

nom smislu riječi, autor u njoj ne pjeva – ili je možda bolje reći: ne pripovijeda, uzmemo li narativnost kao bitnu odliku takvih knji-

ževnih tvorevina – o životu i pogubljenju engleske kraljice, već njen istorijski lik koristi, i dalje razvija, kao odgovarajuću metaforu da bi u djelu realizovao zamisli do kojih mu je posebno stalo. ali činjenica da poema nije istorijska, ne znači da se u njoj sa istorijom ne raspravlja, već upravo suprotno: jedan značajan moment političke istorije XX vijeka uzet je za predmet pjesničke refleksije.

Poemu sačinjavaju govori više različitih glasova koji se sabla-

sno pojavljuju u pozadini života anne boleyn, i koji taj život i njegovo okončanje iz vlastitih perspektiva osvjetljavaju. autor u uvodnom dijelu poeme, pod nazivom: „opaske“, pominje glasove guvernante, lošeg povijesnog pjesnika, zatim onoga koji ne

zna… a čitatelj tome može dodati i glasove koje sam uočava: učitelja, lude, Dželata, Povjesničara… „Sami iskazi imenuju svoje go-vornike, a ovi pak katkad otimaju iskaz već navedenim glasovima.

Upravo zbog toga ni jedan od iskaza nije nikome strogo namijenjen niti u tekstu označen. Skromno vjerujemo da se po iskazima mogu 1 0 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

imenovati govornici.“ glasovi su predstavljeni u trenutku izravnog obraćanja anni, oni je opominju, podučavaju, zahtijevaju od nje nešto, ili, prosto, primjećuju neku njenu osobinu koja im se u

određenom trenutku učinila zanimljivom, vrijednom pohvale ili

pokude. niti jedan, od glasova koji oblikuju poemu, ne pripada

anni boleyn. („glas lady anne se ne čuje već poodavno. na to

samo podsjećam“, piše autor u „opaskama“.) ona je nijema, bez

glasa: u logocentričkom svijetu – biće bez subjektiviteta, poni-

štene ljudskosti i svedeno na stvar, objekt. Dehumanizacija lika anne boleyn, koja je uspješno izvedena već samom kompozicijom poeme, od posebnog je značaja za tumačenje djela.

glasovi u svojim iskazima često koriste riječi „glava“, „vrat“,

„panj“, „košarica“ u različitim kontekstima, od kojih su mnogi

svakodnevni i potpuno bezazleni, ali to prestaju biti onoga trenutka kada se prisjetimo kome su ti iskazi upućeni, jer ih lako možemo shvatiti kao proročanstva anninog kraja, ako već ne i

kao morbidne šale na račun buduće obezglavljene kraljice.

Ti si dobra djevojčica, Anna, donesi glavu da te poljubim.

/…/

Mućni glavom, Anna, i ona nečem služi.

/…/

Ne budi tvrdoglava, Anna, moglo bi ti doći glave.

/…/

Ne brojite godove na panjevima, lady, nemate dovoljno prstiju, Tek dodate li vrat, broj će biti konačan.

1 0 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

s druge, pak, strane, čini se kao da glasovi ne samo što unaprijed znaju za anninu sudbinu, nego je svojim iskazima, odnosno:

ulogama koje govornici igraju u njenom životu, i nedvosmisleno

pripremaju, ili je preciznije reći: usmjeravaju ka neupitno izvje-snom kraju. najzad, ipak je riječ o „usmjerenom odgoju“.

Ne gubi glavu pri tom, Anna Boleyn,

Jedna lady ne gubi glavu ni na panju.

/…/

Da se razonodiš, Anna, pođi u kupovinu. Danas sve košta glave.

/…/

Svaka mi glava to potvrđuje, pa i vaša, lady Boleyn.

Oštar mač, pouzdana ruka, rutina, ničeg ličnog…

imamo li na umu da je autor svojoj poemi dao odrednicu „vik-

timološka“ postaje nam jasnije kamo taj odgoj uopšte stremi, što je njegov konačni cilj? Zbog toga što se govornici oglašavaju kao da odavno znaju kakva je sudbina lady anne, i što je odgajaju s tim saznanjem, zaključujemo da je svrha takvog odgoja da lady

anna lako i bez otpora prihvati ulogu koja joj je namijenjena.

stiče se utisak – a stvari su, čini se, tako i postavljene u poemi

– da se od anne zahtijeva da prigrli ono što joj je rođenjem namijenjeno, da svojevoljno i s radošću postane žrtva! „Tako zločin tvoje nevinosti postaje očit“, napisaće autor na jednom mjestu.

osnovni motivacioni lokus poeme nalazi se u odgovoru na

pitanje, koje autor implicite postavlja: kakva je to koncepcija društva/kulture/civilizacije koja od ljudi traži da bez ikakvoga 1 0 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

prethodnog grijeha postanu žrtve – izuzmemo li, naravno, „zlo-

čin nevinosti“ – i još da se to ima smatrati za najprirodniju mo-guću stvar, jer žrtva je to postala zahvaljujući vlastitom odgoju.

ili, preciznije: žrtva je rođenjem skrivila zlo koje ju je snašlo.

slučaj anne boleyn, kako ga je autor u svojoj poemi izložio,

tjera nas da postavimo pitanje: postoji li zločin rođenja, zločin usvojene kulture/odgoja/, pripadnosti određenom civilizacijskom krugu, koji od čovjeka može načiniti žrtvu? Da li je nečije ljudsko postojanje kao takvo, dovoljan razlog da ga nekakva druš-

tvena ili državna moć proglasi prostim viškom i uputi krvniku na dalju obradu?

TOWER POWER zahtijeva mač nad svakom glavom

stanovnika.

TOWER POWER traži panj pod svaku glavu stanovnika.

TOWER POWER hoće košaru za svaku glavu stanovnika.

/…/

TOWER POWER se bori za najširu uporabu mača.

TOWER POWER se zalaže za slobodan izbor krvnika.

TOWER POWER traži krvnika po glavi žrtve.

/…/

Pragovi – projektirane žrtve zadovoljno predu pri pohodu

diesel-krvnika.

razuđeni odnos krvnik – žrtva, koji je obilježio XX vijek, svo-

jim bogatstvom ispoljavanja uveliko prevazilazi sve hegelovske

1 0 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

dijalektizacije odnosa gospodar – rob, a oslobodilački karakter rada, koji je u Hegelovoj filozofiji od roba uspio da načini građanina, stoljeće docnije pretvara se u svoju pervertiranu grotesku onim natpisom nad ulazom u auschwitz. napetost koja postoji

između krvnika i žrtve ne može biti racionalno artikulisana, jer je po vlastitoj biti ne-umna. u tom odnosu nema razrješenja

koji će prosvjetiteljski rezultirati u nekom „progresu“, u nečemu što je bolje i više od početnih momenata, a nastalo je njihovim prožimanjem. u tom jezivom nadmetanju nema „jedinstva

suprotnosti“, već je cijela stvar svedena na „ništa“ koje je samo sebi cilj i jedina svrha. negativitet, koji više nije u službi bitka, već je od njega potpuno odmetnut, u XX vijeku je zadobio svoj

puni legitimitet. Zlo više nije nasumično, ono se više ne događa slučajno, poput povremenih iskliznuća haosa. naprotiv, zlo je

u vlastitoj ne-umnosti postalo stvar birokratsko-vojnog plani-

ranja. a navedene stihove u kojima se toWer PoWer ogla-

šava možemo razumjeti i kao reklamnu kampanju za bilo koje

stratište XX vijeka, jer ona, samo ako su jednom pokrenuta,

nikad ne prestaju s radom, i uvijek im nedostaje žrtava; kao i

krvnika, uostalom.

Poema „usmjereni odgoj anne boleyn“ je pobuna protiv

činjenice da je čovjeka isuviše lako pretvoriti u prosti biološki vi-

šak, u nešto neimenljivo i gnjecavo, bez ikakve pravne i moralne dimenzije – i uskratiti mu pravo na postojanje. taj preobražaj

čovjeka brisanjem i posljednjeg traga solidarnosti, spontanosti, individualnosti i slobode, i reduciranje ljudskog bića na stupanj 1 1 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

niže od „izopačene životinje“ – nasljeđe je XX vijeka na kojemu jednim dijelom počiva poema. međutim, poema počiva i na

zebnji autora da je naslijeđena matrica dehumanizacije i vikti-

mizacije drugog čovjeka zbog činjenice njegovog „pogrešnog“

imena, kulture i porijekla još uvijek prisutna kao demonski izazov naše savremenosti, pred kojim, ako smo još uopšte ljudi, ne smijemo zatvarati oči.

Poema je objavljena 1982. godine, i možda su je tada čitatelji

razumjeli kao ekscentričnu poetsku igru jednog „dokonog“ au-

tora, ali poslije iskustva devedesetih nameće se kao neizbježno bitno drugačije čitanje, jer nam je viktimološka dimenzija djela postala neuporedivo bliža i razumljivija.

treći naslov u opusu alberta goldsteina je knjiga poezije

„orfejev posao“. to je poema čija se prva tri dijela „orfejev

posao“, „silazak“ i „glava koja pluta“ sastoje od pjesama u

kojima orfej bezuspješno zaziva euridiku, nakon njenog

ostanka u Hadu, da bi joj se izravno obratio, a zadnji dio

poeme „epi-epilog ili euridika o orfeju“ sadrži tri pjesme u

kojima euridika pokušava da se sjeti ko bi to orfej na koncu

bio i zbog čega joj je njegovo ime odnekud poznato. orfej

se obraća euridiki nastojeći svojim pjevanjem da prevaziđe

pogubne posljedice njenog boravka u Hadu, a to su zaborav

i praznina u kojima se izgubila, međutim, činjenica da or-

fejeva riječ ne može u potpunosti doprijeti do onoga kome

je namijenjena, u poemi je prikazana kao bitni dio njegove

pjesničke sudbine, jer on je:

1 1 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

nepomični lutalac,

po usudu nesusretan,

mimoilazan,

i nikada, i nimalo, Homer,

tek po Hadu pomalo Tiresija,

izgovor bogovima.

njegovo pjevanje nema epsku snagu jednog Homera ili

Hesioda, nema značaj kojim bi mogao da probudi usnule na

olimpu ili u Hadu, ono nije upućeno mnoštvu, niti kao obra-

zovni model, niti kao junacima uzor, a još manje kao poziv

ljudima na nekakvo djelovanje. Daleko je orfej od Homera,

i toga je dobro svjestan. najviše sliči tiresiji, blijedoj sijenci u Hadu, koji ljudima u nuždi pruža proročanske odgovore na

pitanja koja ih muče. orfej je „nepomični lutalac“, „nesusre-

tan“ i „mimoilazan“, njegovo je pjevanje tek svjedočanstvo

umjetnosti, njene snage i slabosti u pokušaju pojedinca da sebi približi svijet u kome se nakratko nalazi. a to je najviše što se pjevanjem može, to je zapravo – jedino što se može. međutim,

orfej je ostao bez onoga što je svakom umjetniku najdragocje-

nije, bez čega njegov stvaralački napor – ili „posao“ da se po-

služimo riječju iz naslova poeme – jednostavno nema smisla.

njemu se dogodilo ono najužasnije što se jednom stvaraocu

može dogoditi: orfeja više nema ko da čuje, a njegova potreba

da ga čuju je užasna i neizdrživa.

1 1 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

Moram se obraćati nekom

i taj netko mora uistinu biti.

ne vjerujem u glas što luta nad pučinama.

/…/

moram se obraćati nekom

ne bi li i sam u njem bio drugi.

/…/

gledati kroz njega sebe

i kroz sebe tek nazirat njega.

/…/

euridiko

…

budi slikom strahova svojih

ali budi

da mi jekom budeš.

/…/

budi makar na tren,

pijesak među pijeskom, jednodnevna pjena,

budi jako smrtna kao ja što žudim

da se mogu jednom obratiti nekom.

orfeju je strano svako prazno pjevanje koje se u sebi iscrplju-

je, bez stvarnog dodira sa drugim ljudskim bićem i bez njegovog odgovora. takvo pjevanje je samo „glas što luta nad pučinama“,

prazni označitelj lišen označenog, poruka bez adrese, kojoj

nije namijenjeno da ikada stigne na odredište, jer to odredište u njenom slučaju ne postoji. Da bi se orfej svojim pjevanjem

1 1 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

obratio nekom, „taj netko mora uistinu biti“, on mora egzistirati u punoći vlastite autentičnosti. ne kao demonski simulakrum

ili privid lišen smisla, ne ni kao prozirna sjena u Hadu ili be-smrtnik na olimpu, već kao čovjek koji biva „slikom strahova

svojih“ u nezamjenjivoj blizini iskustva vlastite smrtnosti. tek u ozračju toga najvlastitijeg od sviju iskustava, u jasnoj svijesti o svojoj konačnosti, čovjek postaje otvoren za zbivanje umjetničkog obraćanja, postaje onaj koji može odgovoriti estetskim

zamislima objektiviranim u djelu, to je tek prostor u kojemu

dolazi do stvarnog dijaloga između umjetničkog djela i njego-

vog recipijenta. tada je moguće čovjeku – recipijentu ili autoru, svejedno je – da se ogleda u pjevanju, „ne bi li i sam u njem bio drugi“, i kroz to bivati drugim i drugačijim na bolji i za nijansu obuhvatniji način razumio sebe.

Had, u kojemu euridika obitava, nije ništa drugo do potpuno

utrnuće boja i postepeno gubljenje sjećanja. boje potiru jedna

drugu u sveopštoj bjelini, i tim prostorom neprekidno dominira

jednoliko blještavilo „bijelog svjetla bez istoka“. Dok se duše koje u njemu postoje lagano oslobađaju vlastite životnosti, ostavljaju za sobom sve ono što ih vezuje za prošli život i pretvaraju se u

„ sjene bez sjenki i sjećanja“. takva sudbina ne može zaobići ni euridiku. i njenu ljudskost odnose „bijele vode bez izvora“, dok se na kraju ne pretvori u praznu ljušturu lišenu smisla. orfejeva pjesma taj proces ne može zaustaviti, već moraju oboje pod ruku sa svojom sudbinom: euridika je osuđena na blijedo nestajanje,

a orfej na konačno utihnuće vlastitog pjevanja.

1 1 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

Saznajem da ne mogu

biti razumljiv i razumljen

i to mi koči riječ i pjev

/…/

Jedan sam od likova na zemljanoj posudi

s harfom i s vijencem, i željom

da se posuda čim prije nehatom razbije

a krhotine odlože u nedohvat.

nakon svekolikog orfejevog „posla“ i truda, čini se da je

sve bilo uzalud, jer euridika ne može ni da se sjeti ko je on bio.

u zadnjem dijelu poeme, kao da odgovara na dosadna pitanja

znatiželjnika koja su joj bezbroj puta ranije bila postavljana, ona umorno odmahuje rukom i kaže:

Ne mogu ga zazvati u sjećanje.

Mutno se spominjem neke pjesme

iako ne znam zašto

jer me se nikad nije dojmila.

/…/

Da li sam voljela?

Da, voljela sam ljubav

poput tolikih ostalih

ali nikog ponaosob,

nikog koga bih posebno izdvojila.

/…/

1 1 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

Orfej? Ne znam.

Možda. Ništa mi ne kazuje.

Sjena među sjenama,

ime među imenima,

priča među pričama

koje traju koliko i smrt,

beskrajno kratko.

Divne li pakosti na kraju. i opomene svima koji umišljaju

da je njihov pjesnički trud iole značajniji od orfejevog. mada…

treba postati predmetom zaborava jedne euridike. to je tek

pjesnički „posao“, i izazov...

1 1 6

MISTERIJ PROZE MIRKA KOVAČA

vrijeme od dvanaest godina nakon romana „kristalne rešetke“

nije bilo vrijeme stvaralačke šutnje*. mirko kovač je pisao dram-ske tekstove, eseje, učestvovao u pripremanju i objavljivanju

svojih sabranih djela u Hrvatskoj, objavio jednu divnu knjigu

prepiske sa Filipom Davidom, čime je obnovio žanr epistolarne

proze, odavno zaboravljen u književnostima bivše Jugoslavije…

međutim, kako je svoje čitaoce navikao na romane, upravo je ta

književna forma ono što se očekivalo od njega. Dobronamjerni

su pažljivo osluškivali neće li čuti u njegovim intervjuima najavu novoga djela, a oni zluradi unaprijed su likovali nad uništenom spisateljskom sudbinom „prebega iz srpske književnosti“ čija je imaginacija navodno usahla i koji u Hrvatskoj ne može napisati

niti retka ozbiljne umjetničke proze. roman „grad u zrcalu“ je

jedini pravi odgovor dostojan majstora, ne samo što svjedoči o

jasnoći misli i čistoti stvaralačke imaginacije, nego što je i hrvatski jezik na kome je roman napisan, u tolikoj mjeri dinamičan

i lijep, bez ičega artificijelnog u sebi, da predstavlja neoborivi dokaz kako je riječ o piscu koji suvereno vlada razuđenim

* izlaganje u budvi 14. jula 2008. o romanu Grad u zrcalu: obiteljski nokturno, samiz-dat b92, edicija busola, 2008.

1 1 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

varijantama štokavskog narječja, i čiji prelazak sa srpskog na

hrvatski jezik nije naudio njegovoj prozi.

roman „grad u zrcalu“ nosi podnaslov „obiteljski nok-

turno“ i njime autor dovršava niz opsesivnih tema koje su na

različite načine bile obrađivane u njegovim ranijim djelima. ali sasvim izvjesno, nikada i nigdje tako potpuno i majstorski dovr-

šeno kao u ovom romanu.

nokturno je termin iz muzičke umjetnosti i označava

„noćnu muziku“. nekada je bio sličan serenadi, ali nakon Šo-

pena poprima obrise lirske refleksije u kojoj se na sanjalački i eteričan način tematizuju „noćne misli“. slijedimo li doslovce

muzičku odrednicu navedenu u podnaslovu, i očekujemo li

kao čitaoci potpunu dominaciju nokturalnog u tekstu, bićemo

prvo zatečeni, a potom i prijatno iznenađeni. iako roman po-

čiva na obiteljskoj povijesti, i u sebi sadrži niz turobnih scena iz oblasti porodične mitologije – inače, tako karakterističnih

za razuđenu poetiku ovog autora – izvedba je istovremeno

prožeta snažnim prisustvom serenade. veoma diskretno, ali i

nedvosmisleno, autor svoj tekst oslobađa „duha težine“, nije

više u pređašnjoj mjeri gnjevni „oskrnavitelj mitova“, bolno

nemilosrdan u rekonstrukciji vlastitog nasljeđa. naprotiv, ovaj roman je ubjedljivo svjedočanstvo o pronalaženju odgovaraju-

će forme za konačno izmirenje sa vlastitom sjenom. u njemu

se jasno demonstrira umijeće pripovijedanja o najintimnijim

događajima iz prošlosti, dakako bez patetike, ali i bez one

vještačke distance u tekstu za koju je očito da je postignuta

1 1 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

uz ogroman napor pisca i koja na kraju uspijeva tek da uništi

svaku osjećajnost i djelo liši života.

na pitanje da li se roman „grad u zrcalu“ može nazvati auto-

biografskim, odgovor je potvrdan. riječ je uistinu o djelu koje sadrži snažne autobiografske elemente, za bitnu nijansu pri-sutnije nego što je to bio slučaj sa ranijim knjigama ovog pisca, iako je umetanje autobiografskih momenata u tkivo umjetničke

proze oduvijek bio jedan od kovačevih omiljenih postupaka.

međutim, tragati za tim momentima, utvrđivati što se zaista

dogodilo, a što je tek plod autorove imaginacije – čini se kao

zaludna rabota. roman „grad u zrcalu“ je književno-umjetnič-

ko djelo vrhunskog ostvarenja, a jedna od karakteristika takvih djela jeste da je u njima sve autobiografsko, čak i citat. i ne samo to, ne samo da su takva djela stvarne autobiografije pisaca, nego zbog svoje umjetničke snage i stepena estetske ostvarenosti lako mogu postati – a često i postaju – autobiografije svojih čitalaca.

Pripovjedač porodične povijesti, i sam književnik, u prvom

licu jednine opisuje sudbine likova koji su obilježili godine

njegovog odrastanja u hercegovačkom zaleđu Dubrovnika, na

relaciji između trebinja i nikšića. razgranato porodično stablo s očeve i majčine strane bogato je ekscentricima svih vrsta koje pripovjedač opisuje sagledavajući ih istovremeno na dva načina: iz pozicije čovjeka zrele dobi koji ih se sjeća, ali i očima djeteta čijeg su svijeta ti likovi bili formativni dio. osnovnu liniju naracije, čiji su glavni protagonisti: otac, majka i pripovjedač, autor obogaćuje meandrima izuzetne ljepote, čestim digresijama koje

1 1 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

nastaju unutar narativnog toka, a čija je funkcija da samu priču obogate novim značenjima tako što će je osvijetliti iz drugog

ugla, i učiniti potpunijom. nelinearno pripovijedanje čini da

roman bude još enigmatičniji i zahtjevniji za tumačenje, ali,

što je takođe bitno: djelo zbog toga ne gubi na koherenciji, jer delikatna ravnoteža koja postoji između središnje naracije i pripovjedačevih metanarativnih ekskursa ostaje nenarušena.

grad koji se zrcali u sudbinama likova je Dubrovnik. slo-

žena semantika njegovog urbaniteta je misterija koja ljude iz

zaleđa istovremeno privlači i plaši. taj grad se u romanu pojavljuje kao sablasni odraz neba u jari hercegovačkog kamenjara,

on je mjesto neodoljive žudnje, najava jednog drugačijeg svije-

ta, ali ništa manje, poput onih starozavjetnih gradova, mjesto

najveće opasnosti i demonskih izazova. no, iako su neke od

najljepših stranica djela upravo one koje tematizuju Dubrovnik,

„grad u zrcalu“ ipak nije roman o njemu. Čini se prije da je u

igri autorova razgradnja one romantičarske potrage za domom,

koji stvarno ne postoji nigdje kao geografska odrednica, već je mjesto istinske objave bića, imaginarno ozračje najveće bliskosti koju čovjek može uspostaviti sa svijetom. Zbog toga, naglasak u romanu nije na „gradu“ već na „zrcalu“, na onom subjektivitetu

u kojemu se – zamućeno ili jasno – ispoljava čovjekova žudnja

za domom.

u književnosti postoje različite vrste knjiga: od onih koje

se pišu samo za čitaoce, do onih koje pisci u manastirskoj sa-

moći stvaraju za sebe. među njima postoje i one rijetke koje se 1 2 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

pišu samo za književnost. kovačev „grad u zrcalu“ je sretan

spoj navedenih momenata. u šezdeset pet kraćih poglavlja,

na skoro trista pedeset stranica, napisana je knjiga u kojoj se nestvarnom lakoćom otvara, onaj inače težak i nedokučiv, misterij dobre proze. na radost svetog trojstva literature: čitaoca, teksta i autora, „grad u zrcalu“ je prava svetkovina književnosti. knjiga za koju, pošto je pročitamo, shvatimo koliko nam je u stvari nedostajala.

Na gozbi kod Mnemozine

nova knjiga mirka kovača, znakovitog naslova „Pisanje ili

nostalgija“ autobiografska je po žanrovskom određenju*. iako

sam autor u uvodu knjige ističe da je u njegovim tekstovima

udio sjećanja na razini beznačajnog, te da se sve zbiva „iz-

među eseja i pokojeg mnemosinina treptaja“, ipak je riječ o

jasnim, i snažno prisutnim autobiografskim momentima koji

su prožeti refleksijama o literaturi, prijateljstvu, o politici, ili o humanosti, i to sve u jednom vremenu koje se na ljudske

vrijednosti nije osvrtalo, ako ih već nije grubo bacalo pod

noge. riječ je, dakle, o memoarskim esejima, i taj osobeni

književni sublimat, čini se, najpreciznije opisuje žanrovsku

prirodu ovih tekstova.

* izlaganje u budvi, 9. marta 2009. godine, na predstavljanju knjige mirka kovača Pisanje ili nostalgija, Plima, ulcinj, 2009.

1 2 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

knjiga sadrži sedamnaest eseja nejednakog obima, koji su-

štinski tematizuju književnu i umjetničku scenu beograda, od

šezdesetih godina pa do druge polovine osamdesetih, a o kojoj

autor piše iz dvije pozicije: svjedoka i učesnika, te su zbog toga njegove opservacije više nego zanimljive i dragocjene. međutim, autor piše i iz pozicije čovjeka koji promišlja ono supstancijalno jednog vremena, pokušavajući da odgovori što se to

stvarno zbivalo, i po čemu je to vrijeme vrijedno pamćenja.

u esejima kovač opisuje svoje susrete i druženja sa značajnim

piscima: andrić, selimović, ranko marinković, Pekić, kiš,

Davičo, Živojin Pavlović, Đilas, tanasije mladenović, Desan-

ka maksimović, branko miljković, miodrag bulatović, miro

glavurtić, Dragoslav mihajlović… Potom analizira svoja lična

ili književna prijateljstva s nekima od njih, koja su vlastitom iskrenošću odoljela docnijim iskušenjima života, ali ne zao-bilazi ni ona koja to nijesu uspjela, već su se pokidala poput

iskrzanog konopca, razvrgla, i na kraju pretvorila u svoju su-

protnost.

kovačev odlazak u Hrvatsku početkom devedesetih godina

za mnoge je njegove poznanike i prijatelje bio dobar povod

da se difamatorski oglase u štampi i da ga napadnu grubo i

nepristojno – kako to već bivši prijatelji najbolje i umiju – ne birajući riječi uvrede, među kojima je možda najbesmislenija

bila ona koja je pisca proglašavala „ustašom“. u javnom živo-

tu Hrvatske tog vremena pisac je bio prisutan dominantno

tekstovima koje je objavljivao u listu „Feral tribune“, glasilu 1 2 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

liberalnih intelektualaca i demokratske ljevice, listu kojemu se

„ustaštvo“ sasvim izvjesno ne može spočitati kao grijeh.

Prizma kovačevih antimemoara – da se poslužimo kova-

nicom koju je davno upotrijebio andre marlo – prizma kroz

koju promatra i procjenjuje svoje nekadašnje prijatelje, ali i

sebe kakav je nekad bio, u stvari je politički kontekst devede-

setih godina, tačnije: moralni izbori koje su ljudi činili u tom vremenu. a oni nijesu bili nimalo bezazleni, i bez posljedica,

jer su ljudi, kao i uvijek, birali najteže: između istine i laži, po-kušavajući da u ludilu tog izbora sačuvaju dušu, ili da u ozračju ratno-huškačke propagande naprave karijeru bez obzira na

posljedice.

sada se, različitim povodima na prostoru bivše Jugoslavije,

često čuju glasovi koji tvrde kako se ne zna prava istina o zbivanjima devedesetih, kako o tome tek treba istorija da donese

svoj konačni sud; a pošto su svi činili zločine, nikakvog zločina nije ni bilo, prema tome: krivicu i odgovornost podijelićemo

ravnopravno, i sve ravnopravnije, dok na kraju ne dođemo u si-

tuaciju u kojoj su pojmovi istine i laži, krivice i odgovornosti u tolikoj mjeri relativizovani da više nema smisla na njih obraćati pažnju. agresivni nacionalizam, ta pogubna ideologija nastala

duhovnom miksturom plemena i palanke, upravo doživljava

svoju idejnu transformaciju: od „borca za istinu“ devedesetih

pretvara se u velikog relativizatora koji slavodobitno tvrdi da istine nema, i da je, sudeći po svemu, nikada neće ni biti. me-

đutim, ako kulture zemalja bivše Jugoslavije ikada požele da

1 2 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

konceptualizuju ono ludilo devedesetih, i da katarzično razu-

miju stvari koje su se tada događale, u tom slučaju moraće da se okrenu istini, a ona je toliko jednostavna da je za mnoge neprihvatljiva: istina je uvijek tamo gdje i žrtva! iako može zazvučati kao iskaz sa teološkim natruhama, u suštini je krajnje sekula-ran: žrtva je pitanje našeg odnosa prema ljudskom postojanju,

ona, kao i zločinac uostalom, nikada ne smije biti zamagljena

skramom nacionalnog ili političkog. a bila je zamagljena, još

uvijek jeste, i nažalost biće još dugo, dokle god u društvu po-

stoje dvostruki moralni i ljudski standardi, različiti u zavisnosti na koga se primjenjuju, na „naše“ ili na „njihove“. ovaj ekskurs bio je neophodan, kao malo podsjećanje na politički kontekst

unutar kojega valja čitati kovačeve memoarske eseje.

Zadnja tri teksta u knjizi posebno su podsticajna za raz-

mišljanje, jer tematizuju autorovo osobno iskustvo izgradnje

i očuvanja pojedinčevog identiteta koji se neprekidno ostva-

ruje u suprotstavljenosti naporima kolektiva da ga konačno

definiše i podjarmi. identitet, kako ga kovač razumijeva, nije

nadgrobna ploča isklesana od jednog kamena, koju čovjek

cijeloga života nosi na plećima, dokle ga na kraju ne sahrane

pod njom, prije će biti da je to otvoreno polje preispitivanja

na koje sve načine spoznajemo sebe i odgovaramo na ono

glasovito pitanje: ko sam? stiče se utisak da je na ovim pro-

storima veoma teško, ako već nije i nemoguće, odgovoriti na

pitanje ko sam, a zaobići odgovor na pitanje: čiji sam, odno-

sno – kome pripadam? Jer, u svijetu koji dominantno oblikuje

1 2 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

petrificirana etničko-plemenska svijest, mi jesmo, ili postajemo onim što jesmo, ne na osnovu vlastitih, ljudskih vrijednosti,

već u prvom redu na osnovu zadovoljavajućeg odgovora na

pitanje svih pitanja: čiji smo?! kovač u svojim tekstovima

zaoštrava napetost koja postoji između individualnog i ko-

lektivnog identiteta da bi ukazao na pogubne posljedice koje

proizilaze iz stanja kada neka od formi kolektivnog: politič-

ka, nacionalna, etnička, religijska… u patološkoj metastazi

ugrozi individualitet čovjeka. kada se struktura kolektivnog

na pojedinčev ego usmjeri sredstvima prinude, jedini je spas

u transgresiji, u prelazu na neki od „paralelnih“ identiteta. na nivou dijagnoze bolesti i prepoznavanja njenih simptoma ko-vačeva je argumentacija sjajna, međutim, teškoće nastaju kada

pokušava artikulisati iskustvo čovjekovog izbora „dvostrukog

(višestrukog) identiteta“ kao načina da se odupre napadima

kolektiviteta, jer ostaje nejasno na kakvu vrstu identiteta

njegova argumentacija cilja? identitet – ili je, možda, bolje

reći: identitetski proces – je u jednoj od svojih bitnih odlika u stvari priča. Dinamični narativni konstrukt, kako to primje-

ćuje riker, koji pojedinac, ali i kolektiv, pričaju sebi o sebi samome. i možda, upravo zbog te blizine priče u kojoj se pisac

neprekidno nalazi, a koje, te priče naravno, pogotovo ako su

umjetnički snažne i ostvarene, dijelom učestvuju u identitet-

skom procesu kolektiva, njemu se po pravilu najčešće i po-

stavlja to pitanje o pripadnosti: čiji je?

1 2 5

D r a g a n R a d u l o v i ć

tako se prije par godina na jednom ex-jugoslovenskom

književnom skupu vodila žestoka rasprava na temu kišove pri-

padnosti, čiji je on pisac? Jer, bože moj, iznenada im je postao neophodan! ne mogu se, baš nikako, bez njegove literature

definisati u vlastitim identitetima? ili će biti prije, da je nešto sasvim drugo u igri, da tim magijskim činom prisvajanja i za-posijedanja, pisca kao teritorije, nacionalisti pokušavaju uma-

njiti djelovanje onoga što je u kišovoj literaturi najrazornije po njihov pogled na svijet, što od takvog pogleda magijskog

ne ostavlja ni kamen na kamenu, a još manje ostavlja ideološki

prostor za novo opravdanje kapljica krvi, onih koje poput ki-

čerskih pahulja novogodišnjih iznova trebaju biti prosute po

tlu, nebrojeno puta ranije okrvavljenom… literatura Danila

kiša je sumnja, to je njen gradivni element; temelji i kupole su joj od sumnje načinjeni. i upravo tu sumnju valja prisvajanjem

umanjiti, a ako budemo imali sreće i – izbrisati. kako je to su-

štinski nemoguće izvesti, kako je kišovu literaturu nemoguće

odvojiti od sumnje, i tako ujađenu prisvojiti – tako kiš stvarno ne pripada niti jednoj od ovih naci-kultura; sudbina mu je po

tome najsličnija andrićevoj. kovač u jednom eseju piše o tome

kako ove kulture ne zaslužuju andrića, jer jednostavno ne zna-

ju što s njegovim djelom da čine, izvan one banalne tvrdnje

kako je riječ o „našem“ nobelovcu, i kako ga samo zbog toga

valja držati u svojim redovima. na žalost, slična je stvar i sa kišom! Jugoslovenski pisac – da, sasvim izvjesno; možda, posljednji od tog soja. međutim, Jugoslavije objektivno nema, čak 1 2 6

P o r u b o v i m a t e ks t a

polako nestaje i iz oblasti naših imaginacija. Postoje teoretičari koji tvrde da je kiš srednjoevropski pisac, međutim, to kazati

je najsličnije odrednici „mediteranski pisac“, to je donekle sfe-ra praznog označitelja, jer u političkom smislu srednje evrope

nema, kao ni mediterana uostalom, a veliko je pitanje koliko

ih ima i u kulturnom pogledu? ili, tačnije: kulturni sadržaji

mediterana i srednje evrope ipak se identitetski prepoznaju

unutar pojedinih nacionalnih kultura. tako se, u nedostatku

nadnacionalnih struktura, kada je riječ o identitetskom odre-

đenju i pripadnosti, stvar, htjeli to ili ne, ipak na kraju svede na nacionalno. i čiji je, onda, kiš pisac? njegovi identitetski izbori su više nego jasni, i na osnovu njih može se bez dvojbe

reći da srpska kultura baštini njegovo djelo.

Često se postavljaju pitanja i o kovačevoj pripadnosti, a

mnogi od onih koji to pitaju ne propuštaju priliku da zlura-

do komentarišu njegove identitetske izbore. međutim, na ta

pitanja o pripadnosti pisca, odnosno njegovog djela, nekoj od

kultura, moguće je odgovoriti primjereno, i tim odgovorom

izbjeći mnoge nepristojnosti, pogotovo onu koja podrazumi-

jeva grubo ulaženje u izbore drugog čovjeka.

naime, kome pisac pripada? odgovor je sljedeći: onoj

kulturi koja od njegovog djela ima najviše koristi, koja ga prihvata i kada je s njom u sporu, jer i spor je oblik prihvatanja.

on pripada svojim čitaocima, ali i identitetskim narativima

kolektiva s kojima je u neprekidnim interrelacionim prožima-

njima, jer njegovi narativi nikada ne pripadaju samo njemu.

1 2 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

a da bi nekoj kulturi pripadao, neophodno je da ga ta kultura

prihvati kao sebi pripadajućeg, neophodno je da im se narativi

međusobno prepoznaju kao slični u bitnim tačkama presjeka.

međutim, kultura o kojoj govorimo nije apstrakcija bez lika,

ona je društveni i politički konstrukt, nju tvore i održavaju živom ljudi koji stvaraju, čuvaju i uživaju kulturna dobra jednog naroda. u čemu, naravno, politika ima svoje mjesto.

u kovačevom slučaju često se može čuti teza da se mno-

ge kulture i književnosti otimaju o njegovo djelo, a da on ne

pripada niti jednoj od njih. to lijepo zvuči, ali je veliko pi-

tanje koliko odgovara stvarnom stanju stvari? Jer ne postoji

književno djelo bez matične kulture u kojoj djeluje i na koju

se oslanja. Jedan dio svog stvaralačkog života kovač je sebe

ostvarivao u srpskoj kulturi, a sada to čini u hrvatskoj. on je, danas, dakle, hrvatski pisac.

Da li crnogorska kultura može imati koristi od djela kiša i

kovača, kao i od djela drugih pisaca iz kultura ex-jugoslovenskih zemalja? naravno da može! i ta korist je neophodna, ako želimo dobra ovoj kulturi. međutim, infantilno prisvajanje – ono,

koje ne uvažava identitetske izbore drugog čovjeka, a počiva na nekakvoj provincijalnoj interpretaciji „krvi i tla“ – nije najbolje rješenje. stvarna korist od literature nekog pisca nastaje kada zajednica obezbijedi prostor za njeno djelovanje, kada djelo

postane nezaobilazni orijentir u čitalačkom iskustvu jedne

kulture. ali, prije nego se usudimo baciti čeznutljivi pogled u susjedstvo, i prisvojiti nešto malo „zvjezdane prašine“, moramo 1 2 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

prvo vidjeti što se to zbiva u našem dvorištu. na primjer, da li neko u crnogorskoj kulturi ozbiljno razmišlja da objavi kritič-

ko izdanje sabranih djela Čeda vulevića? ups, da li neko od

ljudi koji se bave kulturom u Crnoj gori uopšte zna o kome

je riječ? ili je to znanje površno i uvredljivo, ono koje počinje i završava znamenitom replikom: „čuo sam za njega, ali nijesam

ništa čitao“? kulture koje drže do sebe neprekidno obnavljaju

i čine živom vlastitu tradiciju, jer dobro znaju da to umjesto

njih niko drugi neće raditi. no, srećom po pisce iz susjedstva, o njihovim djelima ne odlučuju lažni književnici, tajni savjetnici ministarstava i vječiti namještenici u kulturnim institucijama, ljudi bez ikakvog značajnijeg djela u vlastitoj biografiji.

ako se vrijednost jedne knjige mjeri njenom sposobnošću

da čitaoca podstakne na razmišljanje o temama o kojima inače

ne bi razmišljao – onda je knjiga memoarskih eseja „Pisanje

ili nostalgija“ veoma vrijedna. i zbog toga je najtoplije valja preporučiti pažnji čitalačke publike.

1 2 9

GRAĐANSKO ISKUŠAVANJE DRŽAVE

DRAGUTINA LALOVIĆA

knjigu uglednog hrvatskog politologa i profesora na Fakultetu

političkih znanosti u Zagrebu, dr Dragutina lalovića Države na kušnji čine naučne studije, članci i izlaganja koji su napisani ili izgovoreni u periodu od 1992. do 2007. godine*. Preciznije, ona se sastoji iz tri problemske cjeline: prva, pod naslovom „Poj-movne nevolje s državom“ predstavlja misaoni napor znanstve-

nika da u kritičkom dijalogu sa ključnim savremenim uvidima

političko-pravne teorije rasvijetli pojam države, kao i da ukaže na one dimenzije u tom pojmu koje ga i danas čine intelektualno izazovnim za promišljanje; drugu cjelinu u knjizi, pod naslovom „Hrvatske državotvorne kušnje“, unutar koje središnje mje-

sto pripada radu „o totalitarnim značajkama hrvatske države

(1990–1999)“, pisac posvećuje razmatranju protivdržavnih ili

totalitarnih opasnosti s kojima se suočavala savremena hrvatska država tokom vladavine HDZ-a, precizno analitički dokazujući, i pored mnogih znakova da možda neće biti tako, da su

* Dragutin lalović, Države na kušnji, nacionalna zajednica Crnogoraca Hrvatske i Disput, Zagreb, 2008. godine.

1 3 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

totalitarne tendencije postupno potiskivane i prevladane po-

moću demokratskih i liberalnih potencijala hrvatskog demosa,

javnosti i institucija; treća problemska cjelina knjige nosi naziv

„Crnogorski ogled s državom“, riječ je o radovima koji svjedoče o autorovom zalaganju za suverenu crnogorsku državu, tačnije:

o njegovom dosljednom istrajavanju na poštovanju neotuđivog

prava crnogorskih građana da se na pravno i politički najprimjereniji način izbore za svoju suverenu državu, smatrajući, dakako, da je to najprirodniji način da samostalno definišu i slijede vlastite nacionalne interese.

u prvom dijelu knjige, koji je za čitatelja teorijski i najza-

htjevniji, autor stupa u kritički dijalog sa probranim savreme-

nim misliocima politike i prava (kao što su: Pasran-d’antrev,

bare-kriežel, nojman, skiner, arendt, lefor, birnbom, P.

Jovanović) nastojeći da u tom dijalogu dođe do odgovora na

pitanje: da li je nacionalna država, danas, u doba transnacionalnih integracija svake vrste, istrošila svoje emancipacijske moći i potencijale, ili ona, svom građaninu, još uvijek može ponuditi

pravno uokvireno polje političkoga kao slobode?

Pitati to pitanje nije suvišno, pogotovo to nije za nas koji živimo u ovim pučkim i pučko-populističkim vremenima tranzi-

cije, te koji često, s punim pravom, državu razumijevamo ne kao autoritet nego kao silu, ne kao garanta ljudskih sloboda i prava, nego prije kao krvožednog moloha kojemu se neprekidno

moraju prinositi žrtve u mesu da bi ga se umilostivilo. Drugim

riječima, kakve države imamo i zbog koga one postoje? iako se

1 3 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

ponekad stiče utisak da one postoje zbog potpuno personalizo-

vanih „vlasti“, koje potiru svaku razliku između sebe i države, pa se često nalaze u suviše bolnoj blizini izjave: „Država – to sam ja!“, građani ipak moraju biti svjesni da država u prvom

redu postoji radi njih. radi njihovog dobra! a razumjeti bit

toga postojanja države kao građanskog dobra znači razumjeti

proces unutar kojega se sila legalizuje i pretvara u pravnu vlast, a vlast postaje legitimnom kao autoritet, kojemu se čovjek ne po-tčinjava kao kukavni podanik nego mu se slobodno obavezuje

na poslušnost kao građanin. a to je moguće: „samo ako zakoni

nisu puki izraz vladajuće volje, nego sadrže i neku inherentnu

vrijednost, prije svih pravednost“. ako je „domovina ono što se voli“ – da se poslužimo glasovitom mišlju francuskog istoričara De kulanža – onda bi država bila „ono što se poštuje“. Drugim

riječima, to građansko poštovanje države kao autoriteta po definiciji ne može biti rezultat prinude koju politička moć u svako doba može provesti nad podanicima, najzad, u tom slučaju riječ

je o strahu, a ne o poštovanju. Da bi građanin poštovao državu

kao legitimni autoritet on se neminovno mora osvjedočiti, ne

apstraktno, teorijski, već osvjedočiti u najvlastitijem iskustvu svakodnevnog života, da ta država nastoji maksimalno omogu-

ćiti ispoljavanje njegova ljudskog spontaniteta i slobode, da ona i postoji radi zaštite tog ispoljavanja. Jednostavnije rečeno, gra-

đanin mora da se na svakom koraku iznova uvjerava kako država

radi u njegovu korist, a ne u korist moćnika ili privilegovanih pojedinaca društvene elite. Jer, ako to nije slučaj, ako se država 1 3 3

D r a g a n R a d u l o v i ć

ne legitimira kao autoritet – ona se postepeno urušava dok na

kraju ne nestane. stapanje moći sa državom samo prividno

ojačava državu, a ako malo pažljivije pogledamo vidjećemo da

je u stvari uništava. totalitarni režimi unutar kojih je došlo do stapanja i preplitanja partijskih struktura i državnih nadležnosti neminovno vode državu ka njenom nestanku. Dakle, osnovni

zadatak građanina jeste da državu čuva od uzurpacije vlasto-

držaca, ne bi li mu duže trajala. Država, naravno. Jer, nekakve će političke moći sigurno biti, ali građana i države – uvijek je otvoreno pitanje?

sljedeći koncept na koji profesor lalović obraća pozornost

u svojoj knjizi, a koji nas nagoni da državu mislimo u pluralu –

kao sistema država – jeste pojam vanjskog suvereniteta. Država

je suverena ukoliko pristane na svoje granice, dakle teritoriju, i na vlastite građane, ukoliko se, dakle, odrekne imperijalnih zahtjeva pa je kao takvu, civilizovanu a ne militarizovanu, prihva-te i priznaju druge države unutar okvira međunarodnog prava.

na žalost, u ne tako davnoj prošlosti mogli smo vidjeti kakvi

problemi nastaju ukoliko država sebe razumijeva u šmitovskom

pojmu suvereniteta kao moći, ako dakle vojno posegne za tu-

đom teritorijom pravdajući to etničkim principima, a istovre-

meno ne pristane na sve građane koji se već nalaze unutar njenih granica, nego nad dijelom njih provodi najrazličitije oblike dis-kriminacije. a u tome, u diskriminaciji i nepristajanju na vlastite građane, države nastale na prostoru bivše Jugoslavije – još uvijek pokazuju da i dalje nijesu države kao suverene pravne formacije.

1 3 4

P o r u b o v i m a t e ks t a

u svakom slučaju, odgovornost za ono što se zbiva u sferi

političkog niko umjesto građana niti može niti smije preuzeti na sebe. Da li je teško biti građanin? Da, van svake sumnje – jeste!

ako je zadatak filozofije, kako je davno kazao Fihte „da ohra-

bri čovjeka u slobodi“, onda bi zadatak politologije, slijedim

li ispravno smisao tekstova profesora lalovića, bila da ohrabri čovjeka u građanskom iskušavanju države. Jer, kako se to lijepo kaže na jednom mjestu u talmudu: „ako nećemo mi – ko

hoće? ako nećemo sada – a kada ćemo?“

1 3 5

MIŠLJENJE I VIĐENJE

VLADIMIRA VUKIĆEVIĆA

tekstovi tridesetšest najznačajnijih likovnih umjetnika dvadesetog vijeka*, koje je izabrao i preveo profesor vladimir vukićević**,

* vladimir vukićević, Mišljenje i viđenje, Fakultet likovnih umjetnosti, Cetinje, 2006.

izlaganje na predstavljanju zbornika 8. marta 2007. Podgorica.

** vladimir vukićević (1947–2012) filozof i istoričar umjetnosti, bio je zadivljujuće uspjeli amalgam ljubotinjskog soja i najboljih tradicija duha njemačke filozofije. Doktorirao je disertacijom Logika i vrijeme u fenomenološkoj filozofiji Martina Hajdegera (1925–1928) pred komisijom kojom je predsjedavao oto Pegeler. na njemačkom jeziku objavio je sljedeće naslove: Logik und Zeit in der phanomenologischen Philosophie Martin Heideggers (1925–1928), Hildesheim/Zürich/new York, 1988; Cezannes Realisation. Die Malerei und die Aufgabe des Denkens, münchen, 1992; Die ‘Realisation’ und das ‘andere’ Denken Heideggers, bonn, 1992; Sophokles und Heidegger, stuttgart, 2003; a na crnogorskom: Max Imdahl. Ikoničke studije moderne umjetnosti, Cetinje, 2005; Mišljenje i viđenje (ur.), Cetinje, 2006, Martin Heidegger. Diafora (ur.), Cetinje, 2008.

svoju knjigu Sezanova realizacija. Slikarstvo i zadatak mišljenja preveo je sa njemač-

kog i objavio u Podgorici 2010. godine. Paradoksalnost te pozicije bila mu je često dobar povod za šalu na vlastiti račun. a umio je da se šali, i bio je drag prijatelj.

Jedno društvance u budvi – interno nazvano „Consilium“ – običavalo je da se okupi subotom ujutro, i uz kafu i novine ogovara grotesku društveno-političke stvarnosti i njene istaknute aktere. budući da svi odavno živimo u „rđavoj beskonačnosti“

tranzicionog Diznilenda, materijala za ironiju i cinične komentare uvijek je bilo više nego dovoljno. kada smijeh utihne, profesor je znao da banalnu društvenu situaciju filozofski kontekstualizuje, i da svojim prijateljima daruje usmeni esej nevjerovat-ne misaone oštrine. iz subotnjih druženja sa njim uvijek bismo izlazili bogatiji za 1 3 7

D r a g a n R a d u l o v i ć

i objavio u zborniku pod znakovitim naslovom Mišljenje i vi-

đenje – van svake sumnje predstavljaju bitan događaj u kulturi Crne gore. bitan tim prije, što je estetička misao u našoj kulturi ozbiljno zapostavljena, pa i u dijelu kompetentnog promišljanja likovne umjetnosti, bez obzira na to što o crnogorskom slikarstvu volimo da mislimo kao o likovnoj velesili. Zbog toga valja istaknuti i određenu pedagošku dimenziju ovog zbornika, jer je

priređivač, kao profesor estetike na cetinjskoj likovnoj akademiji, imao na umu studente sa kojima radi, tačnije: njihovu nasušnu

potrebu – bili je svjesni ili ne! – da se upoznaju sa mišljenjem svojih dvadesetovjekovnih kolega koji su vlastitim djelom radikalno izmijenili lice likovne umjetnosti. no, ovaj zbornik namijenjen je i manje stručnim čitateljima, ukoliko ih zanima da iz prve ruke, dakle od samih stvaralaca, čuju i pokušaju razumjeti što se to

bitno dogodilo u slikarstvu prošlog stoljeća. i zbog čega, najzad, likovna umjetnost XX vijeka ne liči na one koje su joj prethodile?

ili preciznije, zbog čega predstavlja suštinski raskol u odnosu na njih. ta dva pitanja su dovoljan razlog da ovaj zbornik zauzme

mjesto u kućnim bibliotekama čitalaca u Crnoj gori.

ako je tačna priča da su se svojedobno braća Duschamp

zaklela da u vremenu koje dolazi više neće važiti kao istinita

intelektualno iskustvo neprocjenjive vrijednosti. slušajući ga kako govori, po ko zna koji put iznova bio bih ubijeđen da je filozofija zaista „vesela nauka“. kada pomislim na profesora vukićevića uvijek se sjetim jedne Hajdegerove rečenice koja mi je posebno draga: „stupiti na ovaj put (=kružni hod) je snaga, a ostati na ovom putu je svetkovina mišljenja, pod pretpostavkom da je mišljenje zanat.“ vladimir vukićević je autentično živio tu svetkovinu mišljenja, bez kompromisa i uzmicanja.

1 3 8

P o r u b o v i m a t e ks t a

ona francuska poslovica „glup kao slikar“ – onda ovaj zbornik

nedvosmisleno potvrđuje da su bili u pravu, i da se njihova za-

kletva ostvarila. u XX vijeku likovni stvaraoci ozbiljno su re-

flektirali ono što rade, i dokazali da mogu biti sve drugo samo ne trbuhozborci bez vlastitog glasa, da nijesu čisti provodnici nemušte genijalnosti, nekakva (pseudo-)umjetnička bića bez

ikakve svijesti o onome što čine; a kojima likovna kritika – kao da su nekakvi retardirani mutanti!? – tek treba da objasni što

su postigli. najzad, slikari XX vijeka su bili i duhovnom situ-

acijom vremena prinuđeni da misle, jer kao što kaže Theo van

Doesburg u svom tekstu „komentari uz osnovu konkretnog

slikarstva“: „Duh je dosegao stanje zrelosti. Potrebna su mu jasna intelektualna sredstva da bi se manifestovao na konkretan

način. /.../ razvoj slikarstva nije ništa drugo do intelektualna potraga za istinom kroz kulturu vizuelnog.“. ili još preciznije:

„mi smo slikari koji misle i mjere.“

umjetnici reflektiraju, međutim njihove refleksije nijesu

filozofija, ili estetika sa sebi pripadajućim kategorijalnim apara-tom, a još manje su poetika, ukoliko taj pojam shvatimo u tradi-ranom, aristotelovskom smislu kao sudsko-patološku obdukciju

nad mrtvim tijelom tragedije, dakle kao posljednju riječ o ono-

me što je gotovo, svršeno, u čemu više nema duha i što upravo

zbog toga može biti predmet uspješne analize...

umjetnici XX stoljeća reflektiraju iz svojega vremena, shva-

tajući da kraj umjetnosti lijepoga, koji je najavio Hegel, (što se inače bitno razlikuje od kraja umjetnosti!), da kraj metafizike i 1 3 9

D r a g a n R a d u l o v i ć

njoj pripadajuće estetike, koji je potvrdio nietzsche – nameće

jedan novi zadatak kako mišljenju, tako i umjetničkom djelu, što je nedvosmisleno obznanio Heidegger. Jer poslije Heideggera,

sve se češće pitamo kako je i čime je jedno umjetničko djelo uop-

šte moguće! naposljetku, što nam umjetničko djelo – ako jeste!

– uopšte govori? govori li to djelo sebi, ili o nečemu izvan sebe?

ili, pak estetski velikodušno, dopušta: da nam nešto – progovori iz njega samoga, o njemu samom i o nama? i to progovori odje-veno u potpuno novo, post-kartezijansko, subjekt-decentrirano

ruho, ali zbog toga ne manje – jasno i razgovjetno!

Heidegger u tekstu „kraj filozofije i zadatak mišljenja“, te-

matizirajući pojam „lichtung“ ( prosvjetlina) na jednom mjestu piše: „a ono što ta riječ u sada mišljenu kontekstu imenuje, ono slobodno otvoreno, jest, da upotrijebimo jednu goetheovu ri-ječ: ’prafenomen’. mi bismo morali reći: prastvar. goethe kaže

( Maksime i refleksije, br. 993): ne tražite samo ništa iza feno-mena: oni sami su nauk. to će reći: Fenomen nas sam, u ovom

slučaju prosvjetlina, stavlja pred zadatak, da iz njega, opitujući ga, naučimo nešto, tj. pustimo da nam se (po)-kaže.“

od mnoštva suptilno izatkanih veza koje postoje među

tekstovima koji su zastupljeni u zborniku, za potpisnika ovih

redova jedna od zanimljivijih je ona koja tvori razliku između

apstraktnog i konkretnog slikarstva, ili tačnije: veza koja tvori razliku – i naglasak je upravo na tome: veza koja tvori razliku

– između (objekt-)transcendentnog slikarstva i onog slikarstva

koje iskušava oblast transcendentalnog, ili da se poslužimo

1 4 0

P o r u b o v i m a t e ks t a

riječima barnetta newmana: slikarstva koje je „...sasvim iz sebe samog evidentno otkrovenje koje je realno i konkretno, i razumljivo svakome ko hoće da posmatra sliku bez nostalgičnog

pogleda na istoriju.“

apstraktno slikarstvo se udaljilo od objekta(-istorije), ali

još uvijek ukazuje na njega kao na svoj neprevaziđeni oblik, jer je taj oblik apstraktnom djelu stvarni podsticaj. ono postaje

razumljivo na osnovu prepoznavajućeg viđenja, tačnije: na

osnovu onih značenja koja recipijent razvija interpretativnim

oživljavanjem u temelju djela već postojećeg objekta(-istorije).

apstraktno djelo neprekidno upućuje na nešto izvan sebe, na

ono od čega je počelo, od čega je apstrahovalo; shodno čemu,

dakle, nije sebi dostatno – nije umjetnička causa sui! Jer, „jedan pravi ugao, jedan trougao i jedan krug isto su tako dio prirode kao što je to i jedno drvo, i sa ovim imaju zajednička sva svojstva svoje neposredne spoznatljivosti.“ (b. newman)

Djelo konkretnog slikarstva ne upućuje na ništa izvan

sebe, ono je autohtono događanje „same stvari“, tačnije: naj-

čistiji povratak bitku koji se još može realizovati samo u sferi estetskog. iako nije označitelj označenog, dakle označitelj koji simbolizuje – djelo konkretnog slikarstva, zbog toga ipak nije

„prazni označitelj“ lišen smisla. njegov je smisao u opažajnom

stvaranju uslova unutar kojih je moguće da čovjek, ne više pa-

sivni recipijent umjetničkog djela, koliko u estetskoj realizaciji slike djelatni „pastir bitka“ – stvori uslove u vlastitoj svijesti za događanje one „prosvjetline“ o kojoj Heidegger govori, dakle

1 4 1

D r a g a n R a d u l o v i ć

nužne uslove za događanje „istine umjetničkog djela“! ne više

predmetne umjetnosti koja simbolizira – jer, ona je mrtva! ne

više ranije estetike, i njoj pripadajućeg kategorijalnog aparata, jer, saznanje stvarnosti pomoću opažaja u slikarstvu XX vijeka

bitno se izjednačava – ako ga već nužno i ne prevazilazi? – sa

onim saznanjem pomoću pojmova. riječ je o tome da čovjek

kao tu-bitak može biti savremen svojemu vremenu (i) tako što

će dopustiti djelu umjetnosti da ga stavi naspram „same stvari“, to jest da učini da „sama stvar“ uspostavi odnos između njegove svijesti i punoće bitka koja se nesputano realizira u konkretnom umjetničkom djelu. realizira na način koji u slikarstvu XX vijeka možemo razumjeti tek pošto se oslobodimo nostalgije za

ranijim modelima percepcije i tumačenja likovno-umjetničkog

djela, tek pošto dopustimo „uzvišenom“ (kako ga razumijeva

newman kao estetsku vrijednost koju ne možemo potpuno asi-

milirati) da se u nama neporecivo ostvari u čistoti „hromatske

misli“, i time nas natjera da sebe uspostavimo kao autentičnu

egzistenciju.

uspostavimo tako, što ćemo, suočavajući se sa umjetničkim

djelom, naš vlastiti identitet, kao i uobičajeni način doživljavanja stvarnosti – učiniti upitnim. imajući u vidu činjenicu da se u drugoj polovini XX vijeka, ranije kod van Doesburga nazna-

čeni odnos apstraktno/konkretno, još dublje problematizuje:

sa Jasperom Johnsom i njegovom slikom „Zastava“, na primjer,

koja naizgled predmetno predstavlja američku zastavu, ali nas

istovremeno upućuje da shvatimo kako u stvari ne simbolizuje

1 4 2

P o r u b o v i m a t e ks t a

ništa izvan, jer je riječ o slici koja samu sebe čini upitnom: tako što prestaje da bude oslikana zastava, koliko i slika zastave, već postaje jasan umjetnički zahtjev za preispitivanjem identiteta – i djela, i stvarnosti, kao i nas samih. vidjeće viđenje koje nastoji-mo izgraditi na djelima konkretnog slikarstva postavilo je jedan novi zahtjev pred nas: a to je da vlastiti pogled više ne usmjera-vamo samo na fenomene konkretne umjetnosti, već da ga – sa

istim intelektualnim zahtjevima – usmjerimo i prema opažanju

vanumjetničke realnosti. ali to je već avantura drugačije vrste, koju će čitaoci zbornika sa uživanjem odgonetati.

naposljetku, ako značaj jedne knjige mjerimo time koliko

je u stanju da nas podstakne da razmišljamo o njenom sadržaju,

koliko je u stanju da na bolje izmijeni naše razumijevanje jed-

ne oblasti ispoljavanja ljudskog duha (u ovom slučaju: likovne

umjetnosti XX vijeka) – onda je zbornik profesora vladimira

vukićevića knjiga koja zaslužuje napor tumačenja, a čitatelj koji pažljivo i bez predrasuda pristupi ovom djelu – sasvim sigurno

– neće ostati uskraćen za vrijedan intelektualni dobitak.

1 4 3

Bilješka o piscu

Dragan Radulović je rođen 1969. godine u Cetinju, inače je budvanin, iz maina. osnovnu školu je pohađao u budvi, a gimnaziju u beogradu, gdje je i diplomirao filozofiju na Filozofskom fakultetu.

Devedesetih godina kao student sarađivao je u nezavisnom nedjelj-niku „monitor“, i bio član redakcije. Pošto je diplomirao vratio se u budvu, gdje je kratko vrijeme radio u gradskom listu „Primorske novine“. Predaje filozofiju u srednjoj školi „Danilo kiš“ u budvi.

objavio je zbirku priča „Petrifikacija“ (2001), roman „aus-

chwitz Café“ (2003), katalog groteski „vitezovi ništavila ili Đavo u tranzicionom Disneylandu“ (2005), zbirku priča „splav medu-ze“ (2007) i dramu „Pejzaž do pakla ili propast kuće marinkovića“

(2011). eseje i prozu objavljuje u književnim časopisima i na internet portalima u Crnoj gori i regionu.

odlomci iz njegovog romana, priče i eseji prevođeni su na

engleski, slovenački, švedski, njemački, bjeloruski, italijanski i ma-

đarski jezik. svojom pričom zastupljen je u američkoj antologiji

„najbolje evropske priče 2013“.

Za književno stvaralaštvo dobio je nagradu grada-teatra

„stefan m. ljubiša“ 2009. godine.

Član je crnogorskog Pen-a, Crnogorskog društva nezavisnih

književnika, a od maja 2013. godine predsjednik je matice crno-

gorske.

CiP - kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

isbn 978-9940-9780-9-9

Cobiss.Cg-iD 35176208