Đorđe V. Gregović

DEMETRIOS

G R A N D E D O R M I D O R

Đorđe V. Gregović

D E M E T

R I O S G R

A N D E D

O R M I D

OR

2020.

Izdavači JU Narodna Biblioteka Budve, Žrtava fašizma 56, Budva

Štampar Makarije

Palmira Toljatija 5, Beograd

Za izdavača Mila Baljević

Glavni i odgovorni

urednik

Urednici izdanja Stanka Stanojević i lektura Radomir Uljarević

Rješenje korica Đorđe V. Gregović

Priprema za štampu Aleksandar Petrović Štampa Obodsko slovo, Podgorica

Tiraž 300 primjeraka

PREDGOVOR

Veliki Spavač, kako glasi prevod ovog naslova, nevelika je knjiga koja će vam oduzeti nekoliko sunčevih i nekoliko sati mjeseči-ne, četvrt dana i četvrt noći. Pokušao sam da zapišem putovanje oduzeto od vremena i jedan pravac kroz vrijeme. Onaj ko se maši čitanja možda bude prevaren nekim posebnim odrazom mašte na stvarnost, uvučen u spletku kada se „sve dešava sada“.

Ali shvatiće da postoji početak i kraj u istoj tački kruga. Nesvr-

šen i uznemiren pogled kroz život, tužan i pijan od veselja. O

stvarnim i neponovljivim ljubavima, zgodama i prividu, niko neće doznati više od onoga što san izvještava. Ali, svaka je knjiga neponovljiva pa tako ni ova knjiga neće narušiti tu neizvjesnost. Između nastanka i nestanka ovih stranica je kretanje u svim smjerovima. Pa zar jedna mudra izreka ne govori da se ne pokreće ništa što ne pripada smrti.

Da bi zavela, ova knjiga nudi bezbroj sekvenci uvijek različi-te dužine, zapisane mastilom ili vremenom. Neka to bude nevelik grijeh onog koji ih je napisao. Na kraju, govorio je neki pisac

- otkriće se da sve važi za sve! Zato sam i težio da nudim tajne i ne dajem odgovore na njih. U društvu pustolovine i misterija, ona je hronika. Srž, rukavci ili rasplet knjige načinjeni su od melanholije, razgovora, jednog bujnog sna i zamišljenog puta.

Vrijedno je bilo pronaći najbolji pijesak za pješčani sat.

Težio sam nevidljivom iskustvu i prisjećanjima na ne-stvar-ne događaje. Sa nekog ogledala iz fantastične škrinje naroda je 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć izvor ove knjige, a aforizmi su uvijek u poviku. Svaka praznina čini one male i neobjašnjive „pripreme za proslavu“, a svaka je nepostojanost preslikana vrlina ovog svijeta. I budno sam motrio da nijedan znak ne bude otkriven do kraja. Vrijeme onda učini da sa samo nekoliko riječi sve može biti rečeno.

Veliki Spavač me je za sve ovo vrijeme vodio na najrazličitija mjesta. Da bi igra potrajala, prinosio sam hleb i začine, eliksi-re i pjenušava vina. Tješim se da je to bio postupak kojim će vrijeme biti svedeno na jedan jedini trenutak. Igra sa postavlja-njem tragova koji će biti pometeni. Namjeravao sam napisati knjigu koja nedostaje mojem sjećanju. Tako sam učinio da je nepromišljenost avantura ovih stranica, a slučajnost njihova ogrlica. Njihova je energija tek neznatno lunarna, ali je zato njihova sloboda prostrana poput sunca. Bez sumnje, njihova sloboda je izvan vremena. Možda pripada samo uspomenama ili duhu. Ali, naučio sam da je duh vremena od sjećanja stvorio magiju - uvijek ćemo u sjećanjima dodati nešto neistine i želje. Prisjećam se ovoga trenutka da i slavni Plotin u Eneadama magiju naziva kosmičkom simpatijom. Napokon, prije nego je zaplovio Nilom sve do Asuana, duh se zaustavio u Carigradu.

Čuo se korak iznajmljenih vodiča duboko u Crvenom moru i u zlatnim rudnicima kod Bir um-Hibala, a istovremeno su bedu-ini čuvali i sam pogled na blago. Duh. Veliki Spavač se našao na sveobuhvatnom i ništavnom drumu koji se račva.

decembar 1958. godine

Bolivarova ulica, Mar del Plata

6

NOVOSTI S KRAJA SVIJETA

1925.

Bila je to najbolja godina za put na kraj svijeta, kaže uvijek raspoloženi Toni dok razgovaramo o stranama svijeta i mulju moder-nog vremena. I malo ko bi to mogao poreći. Ali kada bih nastojao postvariti te njegove riječi – siguran sam da bi bile načinjene od vještine vjetra. Tako bi ih neprimjetna strujanja donijela pred hrabre pridošlice na kontinent. Mnogo puta sam ih oslušnuo i veoma dobro se sjećam da bi me obradovale kao zagonetka. Nijesu imale svoj zavičaj i možda su tek u šali rečene. Bile su lake kao pogled ili izmaglica na kraju vidika. Govorile su o vremenu po-desnih ludosti i neobičnih susreta, o dobu kad je najveća smjelost bila oduzeti sebi pravo na avanturu. A ipak je u tim riječima nekakva proročka istina, i danas, taj veseli šaljivdžija iz Mar del Plate me iznova požuruje da nastavim sa svojim sjećanjima u pero.

*

Veliki Spavač sada je sa mnom i njegova nevidljiva ruka prelazi preko kalendara. Kao i onda, i sad je tu pogled povrh okeana na čijim je plećima istetoviran put. Dvije obale udaljene jedan život. Jedan od charuba1 kojeg sam poznavao govorio je - Čovjek koji može sagledati put kojim je prošao ženi se tugom!

1 Charuba je pripadnik domorodačkog naroda na kontinentu. Družio sam se sa nekolicinom.

7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Kolima bih se odvezao izvan grada i iza nemirnih naselja. Stara cesta je prolazila između okeana i željezničke pruge za Buenos Ajres – nekada bih se utrkivao sa teretnim kompozicijama ili talasima. Prašina bi uvijek prekrila sjedište do mene a onda bih sa dobro izabranog mjesta osmatrao okean, njegovo dozrijeva-nje i sunce u njemu. Oprezno bih oslušnuo riječi tog charube i nostalgija bi nahranila mir mjesta, mene bi ošamutila. Melanholična slika sa kraja svijeta bila je ravna mističnoj svetkovini.

Saznanje je bilo nemogućno.

Majka je odmah po mojem odlasku brinula i sakupljala vrijeme u kojem nije bilo novosti od mene. Vijesti koje nadopunjuju daljinu ne mogu ohrabriti. Kao bjegunac, bio sam spreman pomisliti da je daljina jedino plovidba od tri nedjelje, ne više!

Slao sam malobrojna pisma sa redovima šara ili tajni, uvijek na istom žutom papiru knjižnice „Feres“, ulica Belgrano 7. To je bila dobro prikrivena mapa mojega odsustva! I nije li mi gospodin Feres posljednji svežanj papira uručio još prošle godine?!

Najzad, pokušao sam da vrijeme otisnem na tu mapu. Pisma od vrha ispunjena tajnama najbolje će pristajati odbjeglome.

*

Kafe „Opera“ bio je azil pridošlica i kartaroša. Bilo je to mjesto na Trgu Amerika koje podsjeti na srećnu okolnost da je kraj svijeta vrlo blizu, na korak! Novi život i dobre nade – to su tri-

čarije! Kupovina riječi od važnosti! A kroz murale na staklima kafea mogao se nazrijeti okean na kraju ulice Vespuči. Bio sam privržen tom mutnom pogledu koji nalikuje na neizvjesnost nekog sna. Privržen i žestokim raspravama između kartaroša na šarenim jezicima. U isti čas bi se u duši komešao trag ove velike 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

zemlje sa čežnjama o najboljem životu. Daleko iza Mar del Plate nazirala su se brda išarana zlatnim venama i rudokopima.

Grad je bio opasan suvom zimskom travom u zelenoj kolijevci i zadojen toplim morskim vjetrovima. U vazduhu je postojao sjaj vremena.

A mnogi moji poznanici će se zakleti da se na velikom ogledalu u dubini kafea može uhvatiti lik žene čiji je nakit nalik na sudbinu ili srećan slučaj. Iznad ogledala je tavanica ukrašena mozaikom i osmjehom. Onda ogledalo poprimi boju pogleda te žene i iskuša duh. Nevještima i sumnjičavima će sve izgledati kao meteor koji se pojavio na stropu! Udesiće se da kosa neke od tih tamnoputih ljepotica načini okvir za san!

Tada ulicom Vespuči naiđe pozornik i misterije se prikriju.

*

U početku se život odvijao ivicom prošlosti i cestom misterija.

Toni Leopoldi je volio da kaže da se najlakše odlučiti za povratak ili odlazak, ali najteže je ostati. Te njegove riječi bile su uvijek novost za mene.

Sretao sam u Mar del Plati žene zarobljene groznicom ne-prestane ljubavi i muškarce koji su zavodili bez mjere. Jedna mudrost govori da se ljubav ipak ne može podijeliti, baš kao ni sloboda. I pišući o slobodi, primijetio sam kod ljudi strah od te sanjane slobode. Nije li to sažimanje životne snage? Moj prijatelj Hektor bi govorio: Uprkos svemu Demetrios, ljubav i sloboda su nevini!

A bilo je i događaja za koje bi se moglo pomisliti da pokazuju nova iskušenja. U čovjeku je ipak duša-skrivačica. San ili neotkrivene vještine. Postoji skrovište za ljubav koja živi od nepoznatog – san ponekad donese prisjet na boravak u tom skrovištu.

9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Pitao sam se zašto je duh smislio ortakluk sa tajnom. Da li brodovi koji polaze iz luke mogu biti odgovor? Recimo, kad bismo iznajmili konje u ulici San Salvador polazili smo srebrnom sjenkom obale. Vidio bih pjenušavi trag broda i bezazlen horizont, ništa više. Visente Sul i Hemijano razgovarali su o ljubavnim glasnicima ili nekom čuvenom političkom govoru. Ja sam ćutljivo motrio na pisma koja jedino izvještavaju o snovima, i koja, u onim kratkim prekidima razgovora, kliznu u stvarnost.

Ali čak ni blaga smrt u snovima ne donosi nikakvo otkriće –

iznenađenja se kriju u ljudima, mislio sam. Tada bi Visente Sul u svom kicoškom maniru mamuznuo konja i sačekao nas na prvoj krivini puta.

Sjećam se da je to bilo u nekim mjesecima nestrpljenja. Kad bih poželio izbaviti svoju pustolovinu iz nevolja, mislio sam na put koji me je i doveo. Ludost! Kao da zvijezde kliznu u prašinu ili oranicu. Uvijek bi to bio trenutak u kojem se prisjetim lađa koja sam vidio na Otrantskim vratima. Te lađe su činile avanturu za mene! I nekada davno, kao i danas – odluka o putovanju bila je šala – a šala ko šala, najčešće pokrene zbilju. Imao sam sreće, jer kada sam odmakao od obale, i smrtne šale postale su dio blaga koje čuvam.

Doznao sam da okean koji sam prošao čuva vrata neke tajne riznice.

*

Stigao sam u Azul 1927. godine, sa duhom koji nije sebi našao mira. Rio Azul u čijem sam slivu radio svakakve poslove, donosio je vlagu i umor u grad. Za bande ološa i razbojnika to je bilo savršeno mjesto. Vrijeme je učinilo da Azul bude najgori grad na svijetu. To je za strance donosilo neku vatru neizvjesnosti a domoroci su izbjegavali svaku nevolju. O njima sam razmišljao 1 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

kao o srećnicima koji žive paralelan život i, na izvjestan način, to je bilo tačno. Ipak, takva otkrića su neprimjetna.

U Azulu je veoma lako bilo postati hrabar i još lakše postati progonjen. Ljudi su bili mete, Ivan Sorkočević, Marin Murat i drugi. Ivan je uvjek sa puno povjerenja u život govorio: Smrt je samo začin života, ništa više! Izazivao je mnoge duhove u kocki, u uzimanju najljepših žena i u nadmetanju konjima. Lako je pobjeđivao i vjerovao sam da za njega nije postojala prava zamka.

Ipak, ubijen je golim šakama usred grada. Mnogi su uvjereni da je to bilo maslo Rekonesovih bahatih momaka koje je jednom izvrgao ruglu. Iste sudbine bio je i Marin Murat, Konavljanin, kockar. Ubijen je u jednom bijednom hotelu nakon optužbe da je varao na kartama. Iako se to nikad nije dokazalo, vlasti su zataškale ime onog koji mu je presudio. Slučaj je udesio da smo razgovarali nedjelju dana ranije.

Osam godina sam u ovoj zemlji koja u čovjeku ubija svaki mir! Htio sam nagodbu sa čitavim svijetom! Dvadeset druge-treće sam odlično zarađivao na lađama sa Rio de la Plate.

Eh, moj Dimitrije, bilo je tu novaca da se poigram sa sudbinom! I ja sam to učinio stari moj! Iskušenje je bilo preveliko za nekoga ko jedva sriče slova. To je neka tamna, crna, zlurada sila od koje se niko ne može odbraniti. Imao sam izazovne žene koje su mi se podavale bez riječi. Imao sam i brdo zara-

đenih pezosa. Imao sam u mišicama snagu kojom ću druge nadjačati, razumiješ. A bio sam neznalica, baraba. Gazda je imao beskrajno povjerenje u mene ali svojoj slatkoj kćeri nije dozvolio da mi bude žena. Prebio sam ga – što sam drugo mogao uraditi!? Što drugo!?

Vidio sam kako Marin Murat duboko vjeruje u prirodu svojih grešaka. Ćutim. On je nastavio - Mogao sam poslije birati kojem probisvijetu da se priklonim i kojoj gangi. Počeo sam da 1 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć živim sa krijumčarima i opasnim skitnicama. Bogo moj, kakva je to bagra! Ubiće i za deset pezosa! Ili zbog uvrede! I ja sam bio u čudu kada sam doznao da me smatraju načinjenim od istog ludila koje je gorelo u njima. Vjerovali su da smo iste krvi.

Ali ti kurvini sinovi su bili u pravu, dobri moj! Prozreli su me i našli su onaj seljački bijes kod mene. Lukavo su mi ponudili slobodu da vladam ovim svijetom! Ali ponudili su to nekome ko se nikada nije naučio odbraniti od sebe sama! A ta sloboda je prijala! Opijala je. Više nijesam mogao naslutiti gdje počinju opasnosti a gdje želje. Utuvio sam u ovu svoju tvrdu glavu da me jedino metak može zaustaviti, baš kao i te ludake. Jedino metak, dobri moj!

Do danas vrijeme nije ništa oduzelo od istine u tim rije-

čima. Jedino metak, govorio je Marin. Pa tada se u Azulu i okolini pucalo kao u streljani! Grad je bio u rukama zle sreće a policioti su gospodarili jedino spiskovima nestalih ili ubije-nih. Vjerujem da je Marin Murat nesvjesno znao da je sloboda najviše što od života može uzeti. Nije bilo cijene za slobodu i to se podudaralo sa njegovim znanjem o sebi. Sve ono što je besplatno vremenom će izgubiti vrijednost. Preostaje jedino nečija laka sumnja i nestanak.

*

Vremenom sam u Azulu sretao sve manje stranaca i sve više re-zigniranih. U gradu su opstajali Italijani i duhovi koji se hrane opasnostima. Moj poznanik Karlos Montebaldo, rođen u Azulu, govorio je - Nikada na svijetu nije postojalo mjesto u kojem su ljudi više vjerovali u snagu svojih argumenata!

Iako sam dobro stajao sa poslovima, u proljeće 1928. sam se vratio u Mar del Platu. Ponio sam sa sobom oprez u tumačenju sudbine i vještinu uzgajanja konja kojoj me je Karlos podučio.

1 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Na imanju senjor Kostamare blizu Mar del Plate nastavio sam taj život. I Karlos je bio sa mnom neko vrijeme a onda se vratio u Azul. Zajedno smo posmatrali čisto nebo i brežuljke sa poludivljim konjima. Zaista je to bio kraj svijeta, ispunjeno oko. Zlatna minđuša u uvu činila je Karlosa osobenim, jednostavnost riječi isto tako. Često je govorio da bi volio živjeti od svoje vještine kroćenja konja. Zar je to mnogo, pitao bi me. Na rastanku sam obećao da ću ga posjetiti u Azulu i više se ne mogu dosjetiti da li sam to obećanje ispunio.

Nakratko sam radio i u cirkusu „Ferokaril“ i potom nekoliko nedjelja u manufakturi ogledala Hanibala Alvesa. Upoznao sam časnog zemljaka Dušana Bosnića koji mi je ponudio posao u svojoj štampariji. Prihvatio sam njegov poziv. Štampali smo svašta, čak i improvizovane, bezazlene mape Mar del Plate na kojima smo upisivali lokalne legende i tajne. Bavili smo se malim turističkim lažima i špilovima karata koje su bile obilježene za prevaru. Sve se to dobro prodavalo, ali nijesam siguran da neka od tih karata ne krije i poneki moj san. Sanjao sam u to vrijeme slatke božanske ludosti i prijatelje sa maskama razbibrige. Sni su tražili neograničenost vremena! Jedna žena u svojoj najljepšoj haljini stupala je svako veče u te sne. Bila je istinska gozba pronaći njene usne.

Poslovi, kao i snovi i vrijeme, stalno su napredovali. Tada negdje, otkrio sam prašnjavu cestu uz okean i vozikao se kolima koja smo koristili u štampariji. Otkrio sam i charube koji gube svoj kontinent u tom ubrzanju vremena. Nakon dosta godina, uvjeren sam da su ti tajni odlasci samo izgovor za ne-sigurne sanjare.

Bogata je sudbina onih koji se hrane poznanstvima i traga-njem. Ali, ko onda nije tragao? Onaj ko nije bio sujevjeran niti imao nadu. Sjeti se Dimitrije, kažem sebi – zar charube nemaju 1 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć pogled koji je iskovan kao mač, zar ne postoji žuti divlji cvijet koji mami cure, ili cvijet koji ljudi ostavljaju na humkama? Poslije svake neistine istina je ljepša, tada možeš sanjati duha koji će te probuditi u najboljem trenutku.

Moj veliki prijatelj Masedonio Sabatin govorio je – Sve što si napisao je bio samo tvoj san? O, pa zar se duh ne javlja u svim vremenima? Siguran sam da će neko izumjeti način da liječimo i snove.

Masedonio je svoj nemir ukrotio u španskom građanskom ratu gdje je 1937. godine otišao kao dobrovoljac u ratu protiv Franka. Jedan zbornik o hrabrima i poginulima u tom ratu otkrio mi je njegovo puno ime – Masedonio Rikardo Sabatin.

Rekao bih da je pred smrt svoj životopis opisao kuršumima. U

tim trenucima mi je napisao pismo koje vjerno skrivam u stolu, kao u duši. Jedan pasus kaže – Haldejci tumače snove stalnim kretanjem u njima, neprestanim svršetkom jave ili povijesti. Dragi moj Demetrios, kada svoje sne postavimo na ogledala, naš se lik na njima neće ukazati.

*

Vidim trag puža koji blista na suncu i to je probudilo davne uspomene. Kad se zastor podigne otkrije se staza i zaputivši se stazom...

*

Tugovanka je poema patetičnih pisaca, a ja nipošto nijesam želio postati patetičan i slab. Veliki Spavač je izgovor a ne knjiga.

Pa čak i sada na mojoj mediteranskoj zemlji kamenita plava brda čuvaju naselja u kojima su svi prozori uzani i okrenuti ka pučini.

Putevi su tamo bili pusti, psi, stoka i šempije su jedini dokono mjerili tuđe korake. Stranci ili trgovci koji su se namjerili tim 1 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

putevima bili su iznenađenje i sva mjera svijeta. Svjetlost je bila prejaka a u zimskim danima se magla skupljala na vrhovima kao koturi svile. Skrivala je graničare, pustahije, zvijezde repatice i one neprohodne puteve mojeg djetinjstva.

Veliki Spavač ipak nije putopis u zaboravu – tek možda na-govor čudaka sa brda svetog Đorđa ili jednostavan trag broda u zalivu.

I sjećanje na Rumeliju.

*

Svaka neizvjesnost avanture ili života je do danas ostala pouka zanata i umijeća. A u trenucima kad se čini da se ništa ne može promijeniti sjetim se riječi don Serhija: Čovjekova želja da se pribavi sebi mir je drugovanje sa vremenom. To je obilje šarenih tajni izabranih za samo jedan život. I sumnji. One dobiju privid istine ili varke, baš kao što vjetar traži svoje mjesto na ruži vjetrova.

Vidim u narednom trenutku kako neprimjetno klone svjetlost ovog dugog ljeta i to se ne može zaustaviti. Čujem i kako su misli ljudi nemirne kao vatra, a riječi don Serhija kao pepeo na ognjištu – Čovjek treba da putuje, Demetrios! I vremenom i drumom!

Uz sjećanje na te riječi zapisane na nekom neuglednom mjestu, pitam se gdje je početak igre u ovom rukopisu. Koliko vrsta iznenađenja možeš pripremiti, Dimitrije, pitam se? Kada je pogled sa kraja – početak je mistično iskustvo utkano u vene.

Prvi korak je nevidljiv jer ga krijemo šeširom, veli don Serhio.

*

Južnije od Mar del Plate je Baija Blanka, grad koji su nazivali neprekidnim karnevalom. Ta ogromna luka pamti najluđe 1 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć godine u ovom vijeku. Možda sam imao sreće ne živjeti u gradu koji se hranio tangom, prijetnjama i mornarskom nepredvi-divošću. Ali, ko zna? Noć je bila krvotok toga grada, ubistva među sirotinjom je krio metež. Svakome je u Baija Blanci bio razdijeljen dio ukradenog kolača. Novine su pisale da su džam-basi ginuli brže od pogleda, a u toj gunguli uvijek je nedostajalo prostora. Pa ipak, postojao je neki zamišljen red prema kome se sve dešavalo. Taj grad je bio načinjen od strasti i čula, isto kao i od slučajne smrti i nestanka. Visente Sul se ponekad kockao u Baija Blanci. Uvjek bi po povratku govorio da svakome u tom gradu pripadaju dvije smrti – ona u obračunu i ona koju zaslužuju čiste duše2. Vjenčanje veselih dana i prijeteće ludosti.

Ljudi ne griješe kada predosjećaju opasnost – svako osjeti prvi pokret onoga koji je posegnuo za oružjem iza pojasa. Ipak, suludo spremni će očekivati da blistava vatrena kugla protrese tijelo dosežući do njegove srži.

A veoma sličnu je priču često prepričavao Lopez Saura – o noći kada je u Kreolskom kvartu ubijen najmlađi Delgado. Ali tu su priču mnogi već napamet znali!

*

Sa svoje verande u ulici Bolivar borio sam se između glasova iz okoline i dremeža. Kontinent je temeljito upijao uzbuđenja svakog stranca. Kada se završio Veliki rat bilo je to kao kada bolničarka vješto raspremi sve sudbine među bolesnicima. U

najboljem slučaju, očekivao sam kako će se jednog lijepog dana smrt pojaviti baš kao ta eterična predivna bolničarka iz bolnice

„Santa Madalena“. Moglo se nazrijeti i njeno tijelo ispod bijele bluze. Oh, sanjarim! Ali, bilo je to djetinjasto poređenje koje 2 Prva je donosila strah koji obavezuje, a s drugom su živjeli u ljubavi.

1 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

dopre do uma u danima prije kakve bolesti. Godine 1918. je sa prestankom rata svijet stupio u ludoriju između srca i razuma.

Suzdržanost je popucala po šavovima, dolaze nova muzika i novi svijet. Ko uopšte može pogoditi na čiji će prozor bolničar-ka naviriti i izvagati sudbinu?

Lijepa bolničarka ipak stiže u pravom trenutku! I ma što značile ove riječi – to je dobra sumnja. Najbolje želje i laki snovi ponekad načine lakrdiju sa ljudima.

Bio je to dremež? Ili san? San je naše pravo da nestanemo.

A Lopez Saura je govorio da njemu san dolazi iz pjesme zanosne Sosite Moreno. I danas sam siguran da je Lopez Saura duboko vjerovao u to!

*

Mui bueno, snovi se ne ostvaruju, kaže Hektor samouvjereno

– U duždevom moru je prva nit tvoje fantastične priče. Ne zaboravi, ljudi su u to mutno bili spremni udesiti svijet po mjeri svojih slabosti ili materijalnih podsticaja... Odjednom me trgne pogled – jučerašnji ili davni pogledi ljudi sve govore – jedno-stavni i uplašeni ljudi koji su sa mnom doplovili do Argentine krili su svaki svoj pogled kapom ili snom. Svejedno! Ko drugi, ovu tužnu atmosferu razbiće jutros Lopez Saura – Eh, mangupi, ukras za moj novi život je žena kao Sosita Moreno!

Neke dobre riječi o snovima (kao i nadanjima) napisao je Silvano Laskares – San ne dolazi od namjere već od neograničenosti. U knjizi snova sudbina je trenutak. Hrabrost je ugrađena u svaki san i, na sreću, to nas štiti od zatvora. Poznajem dosta ljudi koji pišu jedino o snovima ali pouzdano znam da njihova zavjera neće uspjeti. Mudrije je, kao izvjesni Saura, sanjati uvijek isti san o ženi, i tako se san neće prekidati. Tako ni najblaži vjetar neće prestati – tišina u Mar del Plati ili Buenos Ajresu je oluja 1 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć na drugom kraju svijeta. A nakon svega, reći ću vam čemu me je podučila jedna starica: vidim kako majstori sna varaju.

Lijepo je to napisao Laskares i, brže-bolje, udružio sam se s lukavstvom. Izumio sam dobra stara vremena, neke sumnje sam razmjestio po dvorištu i sačinio čitavu skalu postupaka da ulovim sudbine o kojima ništa nijesam znao. Učio sam, naravno, kako da izađem iz tog sna u najboljem trenutku. Učim i od prijatelja. Tako smo nedavno kartali u »Operi« i Visente Sul je napomenuo da je vrijeme ozbiljno oružje u rukama onog koji se ne plaši vještine čekanja. Bio je u pravu. Tako sam napokon došao do spasono-snog izuma – vrijeme i sjećanje na to vrijeme. Uspjelo mi je da prepoznam stare otiske usana na jastuku. Negdje blizu Rio Azula pronašao sam kamen sa dva blistava zelena oka. U blizini svih promjena koje naiđu rodilo se saznanje da je kraj svijeta početak druge stvarnosti. Nečija smrt na jugu je olakšanje.

Dolje na ulici je zaljubljenost bila jedinstvena a svaka radoznalost otkriva neku pouku. Već sam saznao da svoje najbolje tajne charube kriju u svojim kampovima i da vjeruju kako je duši mudro namijeniti znatiželju.

Čuo sam zvuke kola sa ulice, i pjesmu nekog Hernandeza koja se pjevuši predveče. Koraci i dolazak mjesečine.

*

Ponekad čovjeku nedostaju riječi kojima će opisati varku koja iznenađuje. Jednom sam ovu svoju knjigu počeo riječima: Greben koji sanja i prikuplja slike, pogibije i radosti – to je posljednji dašak zemlje iz koje sam krenuo na put. Dašak zemlje? Da, ipak, povešću sjenku sa sobom.

Prekinuti tu rečenicu ispovijesti isto je kao i raznijeti san koji ste željeli da sanjate. Tako je ostala nepouzdana ali misteriozno razgranata kao hrastov korjen. Čeka me, lukavica jedna!

1 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

U prometnoj i bučnoj ulici Kamačo čovjek može čuti svakakve novosti. I ko je namagarčio nekog sindikalnog lidera, ko je dobio na ruletu, ili zašto ovo više nijesu herojska vremena. Za neke sumnje policije družina iz ulice Kamačo nije davala ni pi-

šljiva boba! Čitav se svijet mogao prevrnuti ali niko iz ove ulice neće odstupiti od svojih pretpostavki. Uz to, uvijek se dobro zabavljaju kad ih nazivam vračevima! Vračevi koji su govorili o gradovima koji su se promjenili, o duhu vremena, o velikim poslovima koji su „isparili“ i o ženama koje znaju „zamutiti“ razum. Dakle, ne vrijedi ničija sumnja u vračeve koji nepogrešivo govore o prošlosti!3

U mojoj zemlji sam znao za mjesto gdje nailaze sedamdeset i dvije vrste vjetra. Nastojao sam ih pobrojati i imenovati, ali sam nakon dvadeset i šest uronio u neznanje, ispričah jednom tu pošalicu Hektoru.

Eh, Demetrios, kaže Hektor – domoroci znaju za bezbroj vatri i uvijek te uvjeravaju u magična svojstva svake od njih. To su neke tajne svake zemlje, zar ne? A i učeni don Serhi Munjoz tvrdi da magični zakoni drevnih naroda čuvaju misterije. Pravo na neobjašnjivost u životu – tako on to naziva.

Svakako, i ja pamtim te riječi don Serhija.

Meni se uvijek činilo da su stranci i Indiosi đavolski ljudi, kaže Leon de Serna, pjesnik, kavgadžija i fudbaler. S pravom je sumnjao, zar ne? Ta „optužba“ izrečena sa nekim filozofskim mirom koji nadahnjuje stranca poput mene, probudila je jednu 3 Poslije mnogo godina proteklih od kada sam bilježio ove razgovore otkrio sam cvjetove koji su nikli na groblju u Mar del Plati. Imena u ogromnom registru sahrana mogu oživjeti neke stare trenutke. Iza imena stranaca u tom registru na-zirao se horizont, iza imena drugih krile su se jednostavne sudbine kao uhvaćene pisarskom pažnjom. U humusu i pijesku su se izmiješali životi.

1 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć tužnu pouku koju sam naučio ubrzo po dolasku – Ako sam dobro zapamtio, Indiosi vjeruju da se strijela odapinje kada se plemenito drvo savije od tuge. Baš tako, od tuge.

*

Vračevi i otisak njihovih predviđanja u toplom ljetnjem vazduhu? Kao korice za Knjigu Vatri ili ovitak za Knjigu Vjetrova.

Među nama u ulici Kamačo govorile su se prigodne pjesme i čitali južni rukopisi, dolazila je među nas i poneka ljubavnica Visenta Sula. Razmjenjujemo riječi od suvog zlata o kojima je Masedonio Sabatin govorio sve najgore. On se borio za tišinu koja omeđuje i najljepši glas. Glasovi su poređani na usnama i sve što treba da učinimo jeste da ih pravilno pročitamo, rekao bi – Tišina je hrabrija od svakog našeg naklapanja, dragi moji mudraci!

Masedonio je čuvao i jedno luckasto vjerovanje da je Homer svoj veliki ep o Odiseju napisao na modrom dnu mora oslušku-jući legende drevnih naroda koji su se kupali u četiri Edemske rijeke. Taj dobri Grk sa sjajnim guščijim perom i spremne duše, ovoga časa započinje pisanje najnovijih zbivanja na Odiseje-vom dvoru. U gustom spokoju mora Homer oživljuje legende na tabli. Okupajte se barem jednom u okeanu na pravi način, kaže Masedonio.

Gotovo sam ljubomoran na njega što nikada nijesam uspio čuti škripu slavnog pera na papirusu. Ali na kojoj obali stupiti u okean? Obala je rukavica sunca, metežni bazari i smrdljive kalete, greben koji sanja. Obala je osnovni jezik istorije, tvrdi Masedonio.

No, jesu li to bili koraci u mjestu? Duša da se okupa vedra?

Prema nekim bogolikim riječima – duša u određenom trenutku zahtjeva mač. Pamtim tišinu kojoj ni mač ne može zaprijetiti.

2 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

Stara je istina da je čovjek sa vrhova brda kročio ka obalama rijeka i mora iskušavajući svoju sreću. Jednoga dana poželio je da otkrije život na drugoj obali.

Iz Dubrovnika, pred put za Argentinu, napisao sam malo pismo bratu u Kaliforniji - Otputovaću što dalje od ovog života i familije. Ne mogu ostati, i ti ćeš me razumjeti. Nije to nikakva avantura već samo jedan pokušaj da postanem bolji čovjek i slobodan. Ko zna da li ću se vratiti. Kako god da bude, putevi će nam se ponovo ukrstiti.

U svojem domu u San Diegu brat se sigurno snebivao od mojih riječi!

*

Veliki Spavač čuva pored svega ostalog i znake iz dubrovačkih lučkih knjiga. U to vrijeme su očekivanja bila slobodna kao vjetar a misli zabrinute kao ondašnji učitelji.

„Marseille“ (France Oceanic) bez odobrenja kompanije za ukrcaj putnika. Lučka kapetanija pri smotri utovara na brod

„Marko Polo“ (Kritska kompanija). Najava kontrole carinskih vlasti objavljena posadama.

Ljudi na brodu »Marko Polo« će prve nedjelje po dolasku u Argentinu upoznati sjetnu dušu gradova. Druge nedjelje će biti na poslovima u Tendilju, Kopetonesu ili Nekočei. Treće nedjelje će uplatiti pezos na Lotteria Estados.4

Kroz godinu dana će se đavolskom rezignacijom poći na sjever ka Americi ili natrag u domovinu. Oni koji će ostati saznali su da je život u Mar del Plati bio bolji od svake plovidbe. A jedan kapetan me je pravilno podučio - Sidro je najbolja navigacija!

4 Državna lutrija

2 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Zanovijetala i veseljake iz ulice Kamačo nikada nijesam uspio uvjeriti da u jednoj crkvi u mojem zavičaju postoji alegorična ikona sveca sa magarećom glavom.5 Govorio sam im da čak i đaci u manastiru sve znaju o toj ludoigri iz starih vremena. I o sudbini ikonopisca koja poslije toliko vjekova liči na legendu.

No oni naprosto nijesu željeli vjerovati u to. A možda nijesu htjeli prekinuti tradiciju koja čuva Hrista od ljudske mašte i slabosti?! Ne sinovac, to ti nećemo povjerovati, pobunili su se.

Bio je kraj ljeta u Mar del Plati i početak proljeća na duždevom dvoru. Sjetih se jednog starca koji je govorio, čudnovato mrmljajući:

Piove quatro aprilanto,

piove giorno quaranto!6

*

Brod »Marko Polo« je isplovio 10. septembra 1925. godine.

Karta za to putovanje još uvijek je u mom novčaniku, a sjećam se da je jedan od nas pečalbara taj datum urezao na svoju kožnu torbu. U trenutku isplovljavanja svi su zadržali dah – tek da ih duh ne napusti! Bio je to trenutak kao iz kakvih sentimentalnih šala – ko preživi pričaće! Nakon skoro dvadeset godina saznao sam da je duh prikupio sve insignije Hermesa.7

5 Ikona svetog Kristifora u crkvi Sv. Nikole u manastiru Gradište, u Buljarici. Iko-nopisac iz davnih vremena sada se dobro zabavljao mojim nevoljama!

6 Ako bude kiše četvrtog aprila, padaće četrdeset dana!

7 Hermes je glasnik grčkih bogova i pratilac mrtvih u podzemni svijet. Bog-zaštitnik putnika i trgovaca, varalica i lopova. Najvještiji od svih bogova na Olimpu.

2 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Spretni muškarci na brodu razgovarali su i kartali se, oni zaplašeni posmatrali su tišinu pučine i noći. Stigli smo u napulj-sku luku.

Pasaporte, prego signor!

Napuljsku luku je horizont išarao brzinom promjena kišnih i sunčanih dana. Tu divnu sliku pod kristalnim nebom neko će vještiji ukrasiti vjernim riječima i lijepim bojama. Radnici na dokovima, u bijelim znojnim košuljama, posmatrali su nas sa zavišću. Teret i kovčege su podizali na brod čudesnom lakoćom i snagom ljudi koji nemaju izlaza. Žene su pratile svoje muškarce i govorile im – Moliću se za tebe! Moliću se za sjutra! Moliću se za svaki dan!

I u trenu smo se našli na otvorenom Rumelijskom mo-ru.8 Ima puteva koji su nedokučivi poput kakvog lavirinta i puteva koji se ne mogu objasniti groznicom novog doba.

Jedan je mornar sa broda rekao: I najkraći put na morima donosi strast za novom plovidbom. A neko među nama rekao je da kada se jednom napusti dom – čovjeku svaki put postane zaklon. Prisjetih se i dana kada sam otkrio trag puža na palubi – pod oblacima je to bilo mutno svjetlucanje, čak i neka kopča sa utješnim sjećanjem na djetinjstvo. Čuvao sam to mjesto jedino za sebe a onda se ukazao svetionik aleksan-drijske luke. Na obali su predivne bosonoge žene odigrale svoj misterotikon i ugostile putnike. Osjećao sam opasnost i vrelinu u vazduhu, pomislio sam na trgovinu oružjem i trgovinu ljubavlju. Dva dana smo tamo proveli a iznenađenjima nije bilo kraja – zavodljive žene, bonvivani i lopovi, vrata na pansionu koja nikuda ne vode. Prodavac sujevjerja izgovarao 8 Egipćani su Sredozemno more nazivali Rumelijskim. Arapi su ga zvali Al Bahr al-Rhum. Istorija će upozoriti da su njime vladali najjači.

2 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć je stotine riječi u trenutku i trgovao je saznanjem da svaki brod ima svoju konačnu luku – Njujork, Kartagena, Buenos Ajres, Havana! Bila je to muzika njegovog glasa, atlas u jednom jedinom čovjeku – Ooo, si, signor, Mar del Plata!

Čudna je svjetlost tamo! Pogledajte ove karte i vedute, nije li to divna zemlja i divna luka!

A evo danas te vedute okačene iza mojih leđa, lažljiva i nepouzdana kao što je bila i onda, tamna do srži i mistična. Pokazaće se to da je to jedini trag iz Aleksandrije u kojoj je na neki neobjaš-

njiv način stanovao moj duh, zajedno sa telalima, smutljivcima i pazardžijama. Ali na tim prostranim ulicama Aleksandrije mogle su se sakriti i najdelikatnije tajne, mogli su se sakriti stanovnici, ptice žarkog vazduha i ljeta. Svaki kvart u gradu odgovarao je slavnoj tajanstvenosti cjeline i svaka ulica odgovarala je svojim nepoznanicama. Tu se snovima moglo vjerovati barem koliko i stvarnosti.

Na bazaru su samozvanog proroka okruživali podsmijeh i lukavost, malo radoznalosti i razbibrige. Varalica za novčić ili prorok slobodan kao trajanje piramida pored Nila? Hrabrio je okupljene da sagledaju svoje namjere kako bi postali besmrtni i čvršći. Uvjeravao je okupljene u njihove sopstvene snove – Postoje učenja koja kažu da će se mnogi događaji ostvariti jedino ako ostanemo dosljedni svojem snu. Vi ste sada na putu, hitate ka snu o boljem životu! I još uvijek vjerujete da su vaše sumnje i varke ostale iza leđa, da vas nikada neće dohvatiti. Ali oprezno, san je vaše najljepše oružje i pred njime će život biti čudnovat! Sloboda je dostižna za svakoga!

I govorio je kako u Knjigama sudbine piše o nama samima, o svakom od nas, i tvrdio je da naše sjećanje ne može obuhvatiti naš grijeh, jer čovjek pred grijehom bježi kao pred vatrom. Sa strašću i prevarom nas je učio da je dilema o smrti i životu 2 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

blagost za svakoga. Onda je zaćutao, vidio sam graške znoja na njegovom čelu kako se presijavaju na suncu. Naklonio se pred nevjernim dušama i predstavio se – Dragi prijatelji, ja sam Harun, tumač i prorok!

Na te „prorokove riječi“ sjetih se učenja Jovana Zlatoustog koji kaže da je naš smijeh govor đavola što prebiva u nama. A pred zanesenim prorokom Harunom mi smo bili đavolska djeca! I pošao sam potražiti neko mirnije mjesto na dugoj obali.

Iz jednog kupusavog Priručnika za putnike čitao sam praktične savjete o iskustvu – Kraj putovanja uvijek je utisnut na nekoj mapi. U Južnoj Americi postoji vjerovanje da je dobro okupati se u okeanu odmah po dolasku jer će tako čuvari kontinenta i za-

štitnici legendi uočiti vašu privrženost Novom svijetu. Tako ćete, možda samo iz sujevjerja, biti zaštićeni od kletvi ili zlovolje. S

druge strane, u Egiptu je običaj da žene na obali dočekuju i ispra-

ćaju brodove pristigle u luku. Ispod divnih velova se tada dešava apoteoza njihove mistične igre. Neke pjevaju o putevima, neke o čekanju a neke o odmoru duše.

Podigao sam pogled na luku, na Burg al-Arab, na sedef-ne-bo, na bosonoge zaštitnice koje kao da mi poklanjaju pjesmu o vjernosti:

Marinajo, mili moj

zvijezda je mojih bezbroj

To je mogla biti pjesma i o čežnji, ili o prividu. Nekakav paganski ritual skrivenih duša ispod velova sa ornamentima i šarama. Sjetih se tada što je prorok Harun govorio: Trgujući snovima, duhovima i varkama, doznao sam da je svaki privid istinit drug a sujevjerje odličan saborac!

2 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Ko bi sumnjao u te riječi?! Ili u pjesmu žena sa Arapske obale: Aleksandrija te prati, žanje sunce sreće, naša je igra za jedan san, dični čovječe!

Kad ćeš doći u ovaj grad stihova,

jer ti ćeš doći u naš grad stihova.

Maštarija na toj obali bila je savršena i hranila se svakim novim dolaskom broda. U onoj kupusavoj knjižici je pisalo da mnogi u Egiptu vjeruju kako se tajne skrivaju u tjelu. Igra boso-nogih žena na obali učiniće da tajne nestanu u tlu sakupljajući se na nekom nedokučivom mjestu u srcu zemlje. Ništa me ne može razuvjeriti da je put do toga mjesta prepun milosti.

*

Ovaj rukopis koji dvadeset i kusur godina pišem sažima jedan jedini san, upravo onaj koji ga i obuhvata. To je istina.

*

Ovih se dana okean prosvijetlio kao uvijek dolaskom ljeta. Iz-gubile su se boje, sjenke su izblijedile i otkriva se ravnodušnost života. Bilo gdje i svugdje. Ljepota stečenog iskustva me oma-mljuje ali uopšte ne strahujem od nje, iako bih morao znati da sve duše lutaju i varaju.

Više ne postoji izazov koji će me izvući iz Mar del Plate.

Znam to. Izgubio sam bespoštednu mladalačku vatru i dosta snage, moja veranda postala je avlija puna hladnokrvnih prisje-

ćanja i sumnjivog izbora. Miris ceste i benzina me opominje da će se sve razriješiti prema valjanim ili najboljim normama. Više ne nazirem opasnosti niti iznenađenja.

Ipak, strašna je žurba koja naseljava moje misli.

2 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

Juče čujem kako stari Lopez Saure veli – Kada je Sosita Moreno puštala vjetrove, bilo je onih koji su se okupljali da to čuju!

Dobri Lopez Saura! Znao je prodrmati i razbuditi našu dru-

žinu u ulici Kamačo a to nije bila tako beznačajna vrlina! Imao je neopisivu sreću uvijek biti usred događaja koji su prošarali lokalnu povijest. Izborano lice bilo je pripremljeno za spokoj ali će pričljivi Lopez Saura doživjeti skoro stotinu godina. Smatrao je da se u ulici Kamačo sakupljaju sve vijesti svijeta, sve neistine i gradske misterije. U zajedničkim nevoljama i promjenama grada vidio je trenutak sreće za svoju vještinu pričanja. Govorio je da se istina nikada ne odigrava u realnom trenutku već jedino u priči onoga koji o istini donosi svoju verziju. Čak se ni u ulici Kamačo to nije moglo dogoditi bez njegova pristanka, uvjeravao me je. Lopez i Sosita. Kada je Sosita puštala vjetrove...

A u našoj ulici sve je bilo podešeno beskonačnim razgovorima i dobrim partijama karata. Jednom je Leon de Serna pomutio taj mir svojim samoubistvom. A i turisti koji su ovih godina navalili na grad ometali su našu metafizičku mirnoću. Uspješni trgovci su dovozili sve bolja kola iz Amerike a gradske vlasti su znale poruši-ti neka divna stara zdanja i ne pitajući nas, naravno. Onda bismo se mi dohvatili karata da bi na nas zloćudni duhovi zaboravili.

Važno je bilo prevariti vrijeme a na kartama niko nije dobijao!

Često je među nas svraćao Antonio Leopoldi, neumjeren i veseo. Uvjek je to izgledalo kao da zapalite buktinju u mrklom mraku! Vikao bi još sa ulaza u „Operi“ – Pa, kako ste mi šinteri?! Dobrovoljna brigada istjerivača godina, ha?! Hajde Ernando, donesi nam vatrene vode!

Toni, kako smo zvali Antonija, bio je dokaz da brzina ništa ne oduzima od nestalnog, veselog duha u čovjeku. Sjetih se 2 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć njegove šale kada je podmetnuo đavolka u cvijetu nekoj dami, i kad je dama omirisala cvijet... El Diablo, šinteri! I odmah bi nastavio – Znate da mi je Demetrios povjerio priču o jednom njegovom svecu koga su potkupljivi optužili da je zakidao na vagi u svojem mlinu?!9 Kakav narod, ha?! A sveci su uvijek bili među najboljima!

Toni je bio iz uboge i siromašne Frankavile u Kalabriji, čovjek iz nemogućih događaja i iz naručja žena koje je volio. Istina, bio je slab katolik. Moja naklonost prema njemu možda je poticala od njegovih riječi koje je nerjetko ponavljao - Mamma mia, nikada je više neću vidjeti Frankavilu!

*

Tražim ono posebno mjesto u vrtovima sa kojeg je sveti Đorđe ubrao svoje koplje. Ali u svim vrtovima je tako, jer u svim vrtovima, od kada je svijeta i vijeka, sveci sakupljaju svoju moć.

Nikada nijesam ni sumnjao u to. Nikada mi se sveci nijesu po-vjerili.

Ogromni vrt moćne familije Delgado otkrio sam prvi put 1931. godine. To otkriće je jedno od onih koje se ne može zaboraviti. Kasnije sam puno puta išao tamo i posmatrao prelije-pu dona Anhelu Delgadu okruženu udvaračima i prijateljima.

Bilo je u tom vrtu moguće zapaziti onu tačku misterije u kojoj riječi, lica i zbivanja poprimaju letargičan izgled. Staza između strukova luka i graška, između georgina i hortenzija – to je vo-dilo pravo u sjećanje, no onda, bio je to lavirint zaljubljenosti u donu Anhelu.

9 Sveti Stefan Štiljanović bio je posljednji knez paštrovke Kneževine. Barem legenda tvrdi tako. Bio je mlinar i dobrotvor. Razdijelio je svoju imovinu siromaš-

nima kada je herojski otišao da se bori sa Turcima. Htio je pomusti i duždevog venecijanskog lava. Poginuo je junački u dalekom Sremu oko 1540. godine.

2 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Pitam se kakav sam vrt ostavio za sobom? Borba života? Ko je otac vrta? Ko čuvar? Čitav jedan svijet podešen kao poklon humusu i rastresitoj, pjeskovitoj zemlji. Racionalna pitanja o vrtovima uvijek govore o misteriji, o rađanju i smrti jednog minijaturnog globusa, uzdizanja i mrenja. Vremenon i najtiši vjetar pomete tragove svih radova u vrtu, presahne bistijerna sa vodom preko ljeta, nestanu mirisi. Kao dječak sam travnatom stazom mogao dospjeti do mjesta koje su sa posebnom ljubavlju čuvali baštovani i glave porodice. Takva mjesta su zaštićena mahovinom sa krupnim bisernim suzama i ptice su se znale tu napojiti. Govorim istinu jer sam svojim očima posmatrao te ptice. Ali, takve uspomene se kriju dugi niz godina, u koturu vena, na neopreznom i nerazumljivom jeziku prošlih slika.

Nekada sam brinuo o starcima koji nikada nijesu bili dokoni već samo umorni i razriješeni sumnje u sve. Sjedjeli su u polukrugu, u hladovini smokve i ja sam pazio da im ništa ne nedostaje. Od njih sam čuo kako naivno brinu hoće li njihov vrt prolistati i naredne godine i da li će suša sve izjaloviti. Nosili su smiješne mrke kape podignute visoko na čelo, i kao prava, prastara vlastela nosili su bijele štirkane košulje. Danas znam da su bili upućeni i u neke tajne – recimo, znali su da život prestaje bez najave i da je bolan kao grč. Znali su da se ne mogu nositi sa morem i još manje sa zemljom. Umjeli su ćutati u svojem svetom ritualu savijanja cigareta. A cinična je istina da su živjeli u dobrim starim vremenima!

Kakva je to zemlja bila, kakva istina?

U njoj su ruke u boji pijeska, u njoj je vladao strah od španjolice koja je bila smrtonosna, u njoj su se djeca plašila ujeda tenca. Prozori na kućama su tako često bili osvijetljeni vojničkom vatrom i istinom ognjišta. Lijepe djevojke se nijesu smjele udavati bez pristanka starijih ili bez blagoslova nekog 2 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć starog običaja. U svim oporukama i testamentima nije se smjela navoditi nada, ni ljubav, a želje su bile pokorne. Teško je bilo podnijeti sve izgubljene godine, izgubljene snove, izgubljene riječi. Nepodnošljivo je bilo čekati muškarce iz pečalbe i rata.

Opraštati se sa tek rođenom djecom koju je kosila neka nepo-znata tuga. Povorke su sa groblja odlazile drugačijim putem kako duša pokojnika ne bi zgrabila nekog od dječaka u blizini.

A dešavalo se da u istom danu umru dvije sestre i da na stablu masline nečija britva ureže vrijeme, zauvijek. Čak i u saznanju djeteta, u tom malom svemiru, moglo se naslutiti da je čovjek samo nemirna, i bezazlena zamka za vrijeme.

U školi smo naučili da dušu nakon smrti preuzima ptica, dostojna jedne duše, svakako. Bilo je to u narodnim pjesmama i Laskares se iskreno divio tom vjerovanju. Pitao se kojim će se putem ptica uputiti i hoće li ponekad prespavati u vrtu koji je olistao. Nijesam imao odgovora na te njegove sumnje i toliki oprez. Nadao sam se da je to ulazak u pogled iz djetinjstva.

Tada se priče o vilama nijesu glasno govorile iako sam od jednog starca-mudraca čuo da su vile ljepota izuzeta od vremena.

Kako su to bile fantastične riječi! Kao i činjenica da su, prema neprovjerenim i vjekovnim pričama, vile imale svaka svoj vrt u kojem nevidljive drijemaju. Kada sam sa ocem išao u lov mogao sam ih primjetiti nedaleko od seoskih vatri. Bila je to jedinstvena empirijska nauka! Pa pošto su vile više pripadale nebu nego ljudima, prisjetih se Laskaresovih zapisa – Nebo je sklad mira i leta povrh horizonta, neka vrsta ugovora između nemogućeg i istinitog. Blagorodno groblje kometa. Jedinstveno dvorište vila.10

10 Silvano Laskares - Knjige melanholije. Bila je to knjiga sa zamršenom i prikrive-nom radošću. O toj knjizi su napisane mnoge stranice komentara i tumačenja, svakako i kritika. Samo je jedan pisac uhvatio suštinu i zapisao je na posljednjoj stranici – Melanholija je ono nepouzdano i nemjerljivo u čovjeku.

3 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

A kao u inat mojim prikrivenim željama i sentimentu, u ovim godinama shvatam sjećanje kao vrstu otrovnog i nepogre-

šivog saznanja, kao dosluh ezoterije i stvarnih dešavanja.

Pamtim jedan znak u pjesku, neku prazninu, očev glas iznad crvenog krova i jedan tajanstveni ulazak u dvorište sa nedohvat-ljivom ogradom.

*

O sjećanju je govorio i Lopez Saura, pričljiv kao u najboljoj mladosti – Nije ni svako putovanje bog-zna-što! Jednom sam putovao sa kartom za kola broj 6, sjedište 66! Bio je to đavo-logram, mangupi... broj samog đavola! I ja sam se brže bolje latio uspomena na žene koje sam nekada osvajao. Sjetio sam se i djetinjstva, batina, jahanja, i svega. Kao kad se čovjek rastaje od života. Posljednja želja mi je bila da se provozam zlatnim kočijama od svoje kuće do kafane „El Nino“! Ni najtvrđe srce ne bi odbilo moju molbu!

U svojem ogromnom vrtu koji su obrađivala trojica Indiosa, sa sjećanjima se borio i don Frančesko Salvo Delgado. Mnogi danas govore da je umro sa mislima na svoju slavnu porodicu koja je znala živjeti u ljubavi sa Indiosima i njihovim mitovima.

On sam je bio ponosan na tu činjenicu ali istovremeno i duboko i nesrećan zbog tragedije svojeg sina. Bio je okružen nekom dostojanstvenom tišinom i brigom svoje kćeri dona Anhele.

Iznesi vatru iz kuće kada umrem, poručio joj je pred smrt.

Iznesite vatru iz života, zapisujem.

*

„Krijumčarili smo kanadski viski skoro dvije godine. Imao sam jedan zakupljeni kamionet sa još jednim prijateljem i po noći smo prevozili sanduke preko granice. Kada bi samo znao koliko smo 3 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć para ostavili ništarijama koje je trebalo potkupiti! I tako nekoliko mjeseci, pa je došla racija, pa opet sve ispočetka, kao u inat.

Sada sam zakupio jednu kuću za iznajmljivanje na dosta dobrom mjestu. Imam svakakvih stanara, i ovdašnjih i meleza i stranaca iz Evrope. Ako sve bude pošlo kako treba, ja računam na tebe.

Tvoj brat Rado“

San Diego, California, 1933. Bratovo jedino pismo koje čuvam. A dosta godina je prošlo od tog pisma i sad mi se čini da ovaj svijet opstaje jedino zahvaljujući tajnama i neizrečenim sumnjama u sve i svakoga i u sveto. Don Luis Aguraiz kaže da su najbolje tajne one koje ni sebi nikada nećeš otkriti. Istovremeno, charube koje žive pored grada vezuju čvorove na kanapu pri svojim molitvama i bajanjima. Jednoga će dana u humku zajedno sa tjelom položiti i taj kanap.

*

Imao sam sreću svih ovih godina da se družim sa najboljim ljudima iz Mar del Plate. Čudaci, pisci, vračevi, varalice duha. I mangupi kao Visente Sul i Gabrijel Armendari. Hemijano Čeli Rekorta mi je obećao da će o svima napisati po neki redak u svojim sjećanjima, i ja ga držim za riječ.

Prije neku godinu Laskares je u svojim pripovjetkama tragao za neizvjesnošću koju je uvijek smatrao svojim dobitkom. Imao je nepogrešiv osjećaj za varanje ozbiljnih duhova a čak i u dvo-smislicama je skrivao istinitost. Don Serhi je istovremeno pisao o egzotici i o lamaističkim mandalama na Tibetu koje su bile načinjene od maslaca, gline ili pijeska. Dabome, fascinirala ga je umjetnost nestanka. Neki su tako uznosili život i svijet a drugi su ga krili od sebe. Veliki spavač može sada pričuvati i riječi Laskaresa i novele Huana Sejasa i Osvalda Ortege. Hektorove 3 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

dramolete igrane u radničkom pozorištu četvrti Kostenjas. U

toplom mirisu njihovih štampanih knjiga je sigurno početak jednog transcendentnog puta, tamo su svi neuspjeli pokušaji jevanđelja po snu, jevanđelja prema putu i jevanđelja iz tajni. U

te pokušaje je ipak vjerovao Huan Sejas kada je nastojao izmiriti stvarnost sa varljivim saznanjima. Napisao je da ponekad duh riječima zavoli i pokrene avanturu – i to je bilo sasvim tačno.

Naše zajedničke besciljne šetnje su s vremena na vrijeme bile neka vrsta hodočašća, dosade i iskušenja. Možda zato što smo u njima odmjeravali cure, rugali se pomodarima, junačili se pred brzim kolima u kale Berton, dobacivali starcima i sa dječacima igrali na „četvrt starog pezosa“. Ja sam u džepu nosio mali kremen-kamen koji je sada pored ovog čistog bolničkog uzglavlja.

I sve nešto mislim, u pravu je bio slavni Ibn Arabi kada je rekao da su San, Iluzija i Imaginacija odraz nečeg zaista stvarnog, simbolički odraz postojanosti.

Nema se što dodati tim riječima!

*

A u knjižici svakovrsnih čuda uvijek se moglo našaliti sa mislima. Nijesmo mi bez grijeha kada otkrivamo da mir plavetnog nebeskog svoda postoji samo kao stilska figura ili fini završe-ci novog romana. Kretanje nebeskih tijela samo ističe taj mir prostom iluzijom koja se nameće. Sa takvim sumnjama je tajanstveni Hermes Trismegistos iz Aleksandrije opisao Put od žadi dug kao život. Tri puta božanski Hermes – kada su ga tako oslovljavali bilo je mudro saslušati ga.

*

Iza velike hacijende Delgadovih prostirao se njihov vrt. Na ka-menoj verandi koja je postavljena čeono ka vrtu okupljali su se 3 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć zavodnici done Anhele. Bila je sigurno jedna od najljepših žena u Argentini, izuzeta od vremena i svijeta, dama sa izuzetnim duhom i melanholičnim pogledom zanesene žene. Poznavala je svakog svog udvarača u dušu i brinula je o njegovim osjećanjima pred drugima. Govorila je da je činimo srećnom i jedinstve-nom, da smo vrijedni njene neobične sudbine. Uhvativši trenutak pažnje, diskretno i nekako lijepo, u sljedećem trenutku bi dodirnula svoju dijamantnu minđušu i rekla bi – Ah, ova minđuša presvijetle dona Marije Dalgado uvijek me podsjeti na legendu! Već ste čuli da je bila najdivnija matrona pokrajine La Plata. Ljepota ovih predjela joj je udahnula ljepotu, claro...

spokojstvo ove hacijende. Ali bila je tako nesrećna naša dona Marija! Istina je da se za njenu se ruku borilo dvanaest najboljih muškaraca ove oblasti. (Mi, njeni udvarači ćutimo kao ribe i slušamo potresnu priču koju smo odavno već čuli.) Na tom se turniru dogodilo da dvojica najvještijih u dvoboju budu smrtno ranjena. Presvijetla i nesrećna dona Marija se onda zarekla da se nikada neće udati i da ostaje vjerna obojici svojih junaka. U

toj nedirnutoj ljepoti i suzdržanju je provela svoj život, svoje iskušenje je mjerila jedino kroz neprebolnu žensku tugu, kaže dona Anhela. Claro.11

Bili smo nakon toga rastuženi njenim glasom i zamkama koje dostojna patnja postavlja pred ljude. Ali uprkos razumnoj sumnji u tu legendu, i uprkos nevještoj glumi našeg sažaljenja

– bilo je to neobjašnjivo iskustvo, od onih koja se stalno iznova dešavaju i kojima želimo da vjerujemo. A dona Anhela kaže

– Jednoga dana mi je tu priču ispovijedio moj časni otac don Frančesko, a onda mi je rekao: Anhelita, ubrzo će doći vrijeme 11 Claro- na španskom znači odobravanje, potvrdu nečeg što je očito. Zaista, tako je. Bez pretjerivanja, glas dona Anhele bio je nalik na proljećni sumrak i nalik na daleku vatru.

3 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

kada ćeš se sretno udati za čovjeka koji će se o tebi brinuti i voljeti te na najdostojniji način. Claro, nijesam smjela protivrječiti čovjeku kakav je bio moj otac! Ipak, ja sam bila opčinjena snagom dona Marije i želim poštovati njen život. Bila sam očarana!

Nije li sjajno bilo i pomisliti da se za tvoju ruku bore najbolji?!

Ali sudbina, kao i rijeka, ima svoj prirodni tok. Naredne je godine umro moj otac kojeg su neki među vama dobro poznavali.

Zavjetovao me je da sačuvam ime svojoj slavnoj porodici i da ne obrukam dona Mariju pred svijetom. Moja mladost mi do danas nije dozvolila da išta učinim i izaberem. Tada nam se osmjehne, kao freska, i još iskrenije, i kaže – Oh, pa ja sve vas tako volim.

Prisjećam se sada dana kad smo saznali da će se dona Anhela udati za doktora Fernanda Roču – mnogi su zavodnici ostali neutješni. Srećom sačuvao sam pismo dona Anhele koje najbolje otkriva njenu svijetlu dušu – „ Dragi Demetrios, nema te da nadgledaš naš vrt i zanovijetaš. Ovih je dana prepun bujanja i cvata, prepun raznobojne svjetlosti. Ali poslovi te sigurno ometa-ju, znam. Jednog jutra u vrtu sam čitala knjige naših prijatelja i prisjećala se naših razgovora. Živim u miru i bez iznenađenja koje donose djevojački dani. Kada me je Fernando sinoć uzeo za ruku bila je to şva sreća ovog života, ali i trenutak kada sam htjela zaplakati nad sudbinom dona Marije kojoj se toliko divim.

Vremenom otkrivam koliko je iskustvo mudrije od samotnih razmišljanja i koliko od ljudske snage oduzima izbor, ma kako iskren i pravilan.“

Dodirujem pismo, stvarno je, i trag je njenog dodira pota-mnio.

„Tako je malo rastojanje od tuge za nekim mladenačkim ide-alom do sreće koja hrani moj život sa Fernandom. Nadam se da razumiješ o čemu pišem i koliko se ta neponovljiva povijest o 3 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć dona Mariji često susreće u našem vrtu. Nijesam uspjela imati život kao ona ali ćeš ti barem povjerovati koliko su moje želje bile iskrene. A ti, dragi Demetrios, hoćeš li se oženiti? Tu vijest bih sigurno doznala da je izvjesna. Jesi li još uvijek na onom putu koji neko sanja? Nedavno sam čula da mnogi naši prijatelji pišu o ljubavi i o zgodama na ženskim jastucima. Je li brati-ja još onako bezbrižna? Voljela bih da o svemu tome doznam od tebe. Od tebe sam mnogo naučila, da znaš. I onu pjesmu o suncu koje se okreće u grudima i tvoje tvrdnje da smo postavili sazvježđe kako zvijezde ne bi kliznule na tlo. Pa uvijek si bio staro sumnjalo! Možeš li se prisjetiti da si jednom predložio da se sačini Leksikon ljubavnika u koji ćemo unijeti sva naša ljubavna i tajna pisma? Čini mi se da sam od tebe i Gabrijela naučila da sanjam svojeg voljenog. Jeste?

No moja je duša romantična – prepustimo to ljepoti uspomena.

Neka moje zadovoljstvo bude što sam malo ukrasila tvoje bilješke i tvoj duh. Priznajem, evo, i danas me to tvoje priznanje očarava...

Eto, Demetrios, toliko ovaj put. Hoćeš li nas uskoro posjetiti – to bi bilo veoma lijepo od tebe. Fernando i ja te očekujemo. Večeras su moje misli s tobom“.

Iznenadilo me je da drugi pamte neke moje davne riječi.

Nekada to uliva mir koji ohrabruje, nekada je teret prošlosti.

Ko će znati! A danas je zaljubljenima lako da govore o ljubavi jer ih ne muči taj oreol sudbonosne odluke. Doktor Roča mi je govorio da dona Anhela nikada nije prestala biti zaljubljena u svoje udvarače. Rekao je to uvjerljivo, kao kada se pita da li je u svemu tome on negdje pogriješio i uzeo od njene sreće. A beskrajno nesrećna nakon saznanja da neće imati nasljednika, dona Anhela je umrla u zimu 1938. godine. Imala je 34 godine i bila je ljepša no ikad. Veliki Spavač sigurno nije mogao zaboraviti njene snove o kojima nam je govorila. Sve te snove je štitila 3 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

maramicom koju ukrašava čipka. Ovoga časa otkrivam kako je lako ukrasila i neko vrijeme u mojem životu u Mar del Plati.

*

Kastel-lastva danas je Petrovac. Sikomora, stablo ludosti, kako vele, ne raste više u tim krajevima. A Veliki Spavač – ko je on bio? Greben prekriven makijom i krikom galebova ili melanholični div koji spava na obali Perčina toliko vjekova? Đavo-će-ga-znati kakav se naum krije iza tog pompeznog imena i moje navike. Ali želeći da doznam štošta o vještinama duha i pera, morao sam ga unijeti među ove stranice u rukopisu, opisati ga, stvoriti ga. Njegova su utočišta i zakloni svuda, on govori sa mnom i smije se tako da se zatrese krov na kući. I naljuti se uvijek kada dozna da su ljudi pobjegli od svojih snova.

Sigurno ponekad dremne i na onom malom groblju u juž-

nom dijelu grada. Ako se ne varam, ljudi su to mjesto prozvali Sveta Melanholija Mar del Plate.

*

3 7

JA, SKROMNI SLUGA BOGA

Pred jesen 1680. godine su u Carigrad pristigli Franćesko Zanović i don Andrija Medin. Prvi bješe kanzalijer paštrovskog suda a drugi učenjak i astronom. Naiđoše na prepisivače i notare koje su krasili oprez i malo riječi. Krasnopisani carski fermani pred njima sadržali su sultanove prijeke riječi i opomene vladara. Dvojica pridošlica na Visokoj Porti tek su narednog dana doznali da će razgovarati sa uvaženim Halid – bej Nausijom na njegovom divanu. Brižljivi uputi i nalozi koje je sa sobom donio Franćesko Zanović bjehu prava riznica tajni i pogubljenih sudbina.12

Ipak, moja potraga dala je uspjeha! Pronašao sam sveske pisane tintom sunčanih dana, a ono što sam u njima otkrio nalik je na zabavu ili zagonetke ali i na slobodu vjekova. Dakle, u analima manastira Gradišta 1680/81. don Andrija piše ovako

– Osmanska Porta je na velikim brigama, a u povodu nekojeg drugoga slučaja. Zvijezde, ma i repatice koje se mogu ogledati i četrdeset dana, ne donose radost usred žurbe koja na Porti vlada-

še. Kada posjetih najbolje zvjezdare Carstva pokazaše mi i crteže 12 Od 1679. do 1683. budvanski je podest bio Frančesko Balbi. Venecijanski plemić u Budvi uživao je naklonost Sinjorije i ostarelog dužda. Prema njegovom izboru u pogledu misije u Carigradu, Sinjorija je očekivala vijesti o svojim podanicima upletenim u burne događaje na Suecu. Jedna od mnogih sličnih toga vremena, afera oko Sueca i gradnje kanala krila je svoje rješenje u narednim vjekovima.

Ipak je potpuno izotkrivanje afere ostalo tek osnovana sumnja. Frančesko Balbi je bio jedna od spona malog otkrića. Onaj koga je on odredio za misiju u Carigradu bio je Franćesko Zanović.

3 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Egidiusa učenog. Ti crteži potvrđuju moja osmatranja. Moje riječi behu unesene u astronomske tablice i kalendare. Ja danas kazu-jem ovom analu svoje svjedočanstvo.

Tako veli don Andrija Medin, ali zaboravimo načas njegovo oduševljenje. Sudbine u aferi na Suecu više ne očekuju znake sa neba!

Tih manastirskih anala se dokopao Ivan Žintilica, Talijani ga vole zvati Gentilezza.13 Bio je to haznadar i čuvar pečata mletačkog zapovjednika Budve a uz to i ljubitelj mističkih nauka.

Nekolike njegove memoralibije objavljene su oko 1778. godine na latinskom jeziku, a donose neka saznanja o vraškim djelima i otetim životima. Zamršene niti afere na Suecu zagolicale su njegovu znatiželju. Poslužio se i ovim riječima u toj brošuri – Taj godišnjak iz manastira je sačuvao neizvjesnosti! Skromni sluga božji, don Andrija Medin, uveo me je u trag blizu opasnosti. A opasnosti su trostruka varka – čekanje, zbivanje i maštanje. Sve to opasnost nudi mojem peru.

Memorabilije Ivana Žintilice su pisane da slijede časove dana i časove noći. Ta stara vizantijska zamka se ponegdje činila nedokučivom! Nedjelje sam utrošio da bih doznao da prošlost spava na samo jedno oko.

A što se desilo sa Žintilicom? Turski doušnici u Budvi su ga otrovali tintom 1754. godine doznavši za njegovu potragu o aferi. U svojem narodu je ta pogibelj učinila Žintilicu zaštit-nikom pisara i rizničara, potpuno jedinstvenog u ondašnjoj duždevoj Republici. Tako je taj hrabri čovjek tvoj sudrug sada.

13 Ivan Žintilica je rođen u Budvi 1676. godine. Dijete kanzalijera i notara, mladi Žintilica svoje obrazovanje duguje i blagonaklonosti tadašnjeg zapovjednika Budve sinjor Andreje Bemba. On ga je uputio u Veneciju sa dobrim nadama. Po povratku, Žintilica je vjerno služio Republici svojim znanjem. Živio je gotovo aketski i zaljubio se u mističku književnost. Gentilezza, kako su ga krstili Talijani, prevodi se kao Gospodinović ili Gospodinčević ili Otmjenica.

3 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Tajni poduhvat Porte o spajanju Sredozemnog i Crvenog mora držan je u najvećoj tajnosti, tvrdi Žintilca. Istorija nije ranije poduhvate nagradila uspjehom i tajnost je bila neophodna.

On kaže da je simbioza dva mora u blizini Svete Zemlje morala pjeniti maštu. Srečnim slučajem je došao do anala u kojem je zabilješka don Andrije Medina. Ko zna gdje, Žintilica je pronašao da je mudri Franćesko Zanović bio odličan znalac turske srdžbe. I kaže dalje: U analima ne nađoh mnogo vijesti o sudbini onih za koje je Republika brinula. Drug Franćeska Zenovića na tom putu bio je don Andrija Medin koji je u Carigrad nosio izvjestaj o dvije plamene komete iz 1677. i 1678. godine. Među turskim lucidarima je don Andrija nastojao provjeriti svoja zapa-

žanja. Tako se Zanovićeva misija na Porti ukazala kao zgodna i jedinstvena prilika. Bog će dati da je njegovo slovo u analima iz Gradišta bio grumen moje potrage.

Žintilica pronalazi sumnjiv trag na kraju zapisa don Andrije – Misija koju smo za svijetlog dužda obavljali u Carigradu i na divanu štovanog Halid–beja Nausije beše jalova rabota.

Porta se i na novi rat kani. Svi Latini koji behu u apsanama dobru se ne smijahu nadati. Štovani Halid-bej sa ljutnjom pokaza imena tih Latina u povodu kojekakvih tajnih radova blizu drevnoga grada Sueca.

Halid-bej kaže da je Republika otvorila živu ranu u izgledu milostivog sultana Mehmeda.

Bio je to trag kojim se zaputio naš Žintilica.

Dostupne gramate i fermani dali su zamaha Žintilici da krene razmrsiti sve konce u aferi. On tvrdi da je Halid-bej–bej Nausija bio čovjek od sultanovog najvećeg povjerenja povodom gradnje kanala na Timzahovom jezeru blizu Sueca. To je odgo-varalo i uticaju koji je Halid–bej na dvoru imao. Ja vjerujem da je Žintilica to saznanje dobio od budvanskog kapetana Nikole 4 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Belafuze koji je bio patrun brodova što su plovili ka Bosforu i Galatasaraju. To je bilo 1746. godine, stoji u memorabilijama.

Potom je sa starim morskim vukom Milošem Kažanegrom bio na brodovima napuljskog kralja. Oko 1750. godine. I tu je Žintilica prikupio dosta zabranjenih vijesti o aferi. U Splitu je 1751. godine, po preporuci kapetana Kažanegre prionuo u potragu za komentarima diplomatskih pošta između dva carstva.

Ljetopisi dalmatinskih providura, bosanskih begova i vezira, krili su najviše vijesti. Ali, iako javlja o teškoćama u koje zapada zbog svoje sumnjive potrage, Žintilica u jednoj svojoj tinti veli

– Od Kotora i bosanske zemlje do Venecije, na jednom je tragu bezbroj narednih! Sakriveno je dobro skriveno.

Žintilica je doznao da Venecija ima najmanje dvojicu po-vjerljivih ljudi uključenih u tajni poduhvat gradnje kanala. Dva žbira, tvrdi, sretali su se na pragu tajne rabote u Suecu i u Egiptu. I u prestonom Carigradu on je pronašao grupu ljudi odanih duždu. Kaže da u toj grupi ne bješe više od šest ljudi koja odašilje tajne poruke. O sudbini tih ljudi čućeš nešto kasnije.

Svoju je potragu Žintilica usmjerio na slavnog carskog graditelja i odličnika Devan-pašu Harbasana. To je bio polubrat Halid–beja porijeklom iz Sirije i ljubimac sultana Mehmeda IV. Bio je veliki vezir a slavan postaje graditeljskim podvizima i burnim životom. Žintilica onda pominje 1676. godinu kada je paša privukao pažnju Venecije svojom strasnom ljubavnom avanturom sa sinjorom Frančeskom Turini, ženom mletačkog konzula u Smirni. Doušnici su javili tada da se predivna Venecijanka beznadežno zaljubila u pašu. Venecija je hitro reagovala i konzul Marko Turini je poslat u konzulat u Kairu. Njegovoj prelijepoj ženi je naređen povratak u grad Sv. Marka i zabrana javnog pojavljivanja od tri godine ili 1000 dana. Ipak, ona je umolila da sa porculanskom maskom tu kaznu trpi u domu 4 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć svojega muža. Jedino Bog zna koliko je ta ljepotica propatila! A s druge strane, Venecija je lako domamila pašu za svoje interese.

Ta plemićka ljubavna zgoda prilog je više izukrštanim vezama Porte i Venecije. Naime, Žintilica je ubrzo otkrio da je paša gra-diteljsku vještinu učio u Bolonji još od 1669. godine. Više od tri godine je u tom gradu sticao znanje i zavodničku slavu. Žintilica doslovno piše – Javni zborovi, svetkovine i karnevali bili su voda u kojoj je ta riba najbolje živjela. Paša se pokazao kao duh čiji su snovi zlatni a koraci ukrašeni plemenitim draguljima!14

U Žintilicino vrijeme afera je bila već davni događaj o kojem se mogu čuti još samo sumnjive glasine. Te glasine je on vjerno bilježio stalno tragajući za nekom građom o pašinom životu.

Najzad mu se osmjehnula sreća kada je u ruke dobio životopis Devan-paše koji je pisao neki Al-Rasti. Prevod toga životopisa Žintiličino je pronašao u Novom Pazaru i mogao je saznati da je najveći dio paša u pero kazivao svojem biografu. Činilo se da će se na tom mjestu sve prikazati u pravoj mjeri istine. Ipak, paša je u životopisu vješto prećutao sve događaje iz 1680. godine i time osnažio nedoumice kod našeg Žintilice. Njemu nije preostalo ništa drugo no da notira glasine da se nakon afere paša još dva puta tajno sastao sa sinjorom Turini u njenoj palati u Kairu.

Trebalo je, dakle, utvrditi ono što je pašin životopis prećutao.

Paša svojem biografu ne skriva ljubav ka avanturama i dubo-ku vjeru da su mu bogovi naklonjeni. Ne skriva ni svoje dugo-trajno prijateljstvo sa sinjor Đovani Pontelimom i Diadorom Aleksandrijskim. Paša o njima govori kao o najboljim misticima i najboljim prijateljima. Pontelimo je u pašinim riječima neograničeni vladar pustolovine a Diador prava riznica učenja. Ali, 14 Paša je biografu povjerio da su u Bolonji začeci njegovih uspjeha i zamisli. Povjerio mu je da su u tom gradu rođeni nacrti džamije u Kafakanu, džamije u Smirni, Muzafer-medrese u Amanu i Zlatne sirijske kule koja prihvata nebo!

4 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

ta biografija silno zavodi našeg Žintilicu, rađa groznicu koja će istraživaču doći glave. No najzanimljivije tek slijedi.

Paša je ukazom Sultana Mehmeda 1678. godine postavljen za najvještijeg među graditeljima koji rukovode radovima kod Sueca. Dobio je velika ovlašćenja i iz carske riznice je bio bogato nagrađen. Njegove zamisli su objedinjavale zamisli onih koji nijesu uspjeli u svojem graditeljskom naumu prije njega. Prema tumačenju Žintilice, Pontelimo je osjetio veliku stratešku važ-

nost toga poduhvata i na svaki način je nastojao uvjeriti Veneciju da spriječi gradnju kanala. Dužd i Sinjorija su tek onda uposlili svoje ljude u Carigradu da dođu do saznanja o radovima kod Sueca. Žintilica se onda domogao jednog komentara mletačkih dokumenata koji mu otkriva važnost Pontelima i Diadora iz Aleksandrije za Veneciju. Taj komentar nepoznatog autora tvrdi da je Pontelimo „pri najboljim saznanjima, a dobro prikriven pisanjem mističkih tekstova i poema“. Za Diadora komentar kaže da je on „nesumnjivo važna i cijenjena ličnost u Aleksandriji i u mogućnosti je da dozna povjerljive stvari od koristi za Veneciju“.

Sastavljač komentara još je više produbio trag zapisavši kako je Diador na tajanstven način nestao krajem 1680. godine, i on odmah optužuje Portu da je uklonila jedan vispren i divan duh!

Žintilica se tada ponovo bavi glasinama i kao da postaje sklon opasnim tajnama. Poslušaj!

On ne navodi odakle mu saznanje da je paša boravio kod Diadora u Aleksandriji u aprilu 1680. godine. Tom susretu u gradu Ptolemajevića prisustvuje i Đovani Pontelimo koji će udesiti tajni susret paše i sinjore Frančeske Turini. Žintilica piše – Ljubavnici će ponovo iskusiti strast! Pisma koja su kradom razmjenjivali postaće stvarna!

Susret paše i sinjore Turini desiće se u konzulatu u Kairu, tvrdi Žintilica. Na plovidbu Nilom od Aleksandrije do Kaira 4 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć paša se zaputio u društvu Pontelima vjerujući u njegovo iskreno prijateljstvo i naklonost. Iza kulisa, Venecija dobija najtraženije vijesti o radovima kod Sueca. Paša na taj način postaje zatočeni-kom svoje sudbine i špijunske misije Đovani Pontelima.

Dalja potraga Ivana Žintilice

Konzulski izvještaj i cirkulari su naredni trag. Od aprila do avgusta 1680. godine burna je prepiska konzulata u Kairu i Carigradu. Žintilica se dokopao oštrog sultanovog fermana od 14. septembra iste godine. Ferman je upućen mletačkom duždu i otkriva imena onih koji su u ovoj aferi djelovali u Carigradu.

U tom fermanu sultan obavještava dužda da su pozatvarana trojica državljana Venecije zbog svojeg djelovanja protiv Porte, ali ne kazuje kakvo je njihovo otpadništvo od carske gostoljubi-vosti. Imena pohapšenih bila su: sinjor Luka Civran, zapovjednik svih brodova Venecije na Bosforu, sinjor Luka Kastelan, bogati trgovac iz slovenskih zemalja, i kartograf Baro Menčetić, Dubrovčanin uposlen za potrebe Venecije. Zavirivši u poslove ovog posljednjeg, Žintilica doznaje da su u njegovoj službi bili neki Talijan Stropa i Bartol Venclović iz Dubrovnika. Šesti član grupe bio je konzul u Carigradu sinjor Ferdinand Valijer, kaže Žintilica. Slučaj ili kakva bezazlena intriga, lakoća ili neopreznost, bjehu uzrokom hapšenja trojice u Carigradu. Pored toga, Žintilica vjeruje da je Porta upošljavala u to vrijeme spretne i mudre ljude koji su trebali doznati sa kakvim sve namjerama Venecija prilazi Istoku, kakvi su joj planovi. Otkrivena je tako i obimna prepiska između konzulata. Najslabiji duhovi iz skupi-ne u Carigradu bili su za Portu prvorazredno otkriće. Tako sultan piše novi ferman duždu, 19. septembra – Ševala mjeseca po Hidžri, Presvijetli dužd i učena Sinjorija prijete miru šaljući po 4 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

carskoj zemlji nedostojne duhove. U carskom kazamatu podanici su Presvijetlog dužda koji čekaju na kaznu koju će Alah odredi-ti. U Al Qahiri moji su povjerljivi čauši likvidirali onoga koji je sa carskim tajnama htio napustiti carstvo. Đovani Pantelimo je njegovo ime i ne beše zahvalan na blagodetima egipatskoj zemlji.

Ovaj carski ferman je Žintilica nepobitno nosio u sjećanju ali nije vjerovao u njega. Zapravo je već bio doznao za ime Ismaela Grazana, valjanog graditelja i povjerenika Devan–paše. Porta ga je osudila na smrt smatrajući da je najviše tajni otkrio Veneciji.

On izričito sumnja da je Porta pogubila Đovani Pontelima kada je afera otkrivena i naš Žintilica tada veli – Pontelimo je bio očaran Prorokom i duhovima Istoka. Vjerno je služio sultanu i od lakomi-slenih je konzula Venecije doznavao mnoge otajice i namjere. Pontelimo je bio velika riba u malom moru. Turci vele da je šejtan po-hodio duše pustolova 1680 godine. Na carske fermane svijetli dužd odgovara tišinom. U te godine carigradski konzul sinjor Valijer od sultana potražuje tijela pogubljenih podanika Venecije. A kad sam boravio u Carigradu među knjigama umrlih i knjigama pogubljenih, iznađoh da novembra sedmoga u carskoj kazamatskoj avliji behu pogubljeni gospoda Luka Civran i Luka Kastelan, i gospoda Bartol Venclović i Alvize Stropa. Druga ova dvojica behu podanici Dubrovnika i kralja od Sicilije i ja ne nađoh da vlasti njihove išta učiniše da tijela njihova sahrane u domovini. Poseban duždev de-putat Alberto Barbadigo dođe i naredne godine uz mnogo nevolja prenese tijela tih nesrećnika. Po svojem povratku sa Porte on daje izvještaj duždu i prenosi sultanove riječi da je ćutnja Presvijetlog dužda potvrdila presude velikog Alaha. Sad ja ne tvrdim ništa više od dokumenata što govore i tako nađoh da je Dubrovčanin Baro sinjor Mančetić zanavjek iz carstva protjeran a imovina mu bi odu-zeta. Ja sad mislim da je dosta sreće poslužilo tu glavu! A jednim drugim slučajem dođoh u posjed saznanja da je poslije tri godine već 4 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć bio na Prevezi crtajući nove puteve na kartama! Ali, Bog je svedok, oni koji su poigrali sa svojom sudbinom i srećom miljenici su zataje i nestanka. Zato neka moje sumnje zaštiti sam sveti Nikola! Pa pošto pogubi smutljivce i Latine, silni sultan izda ukaz da se sve one rabote kod drijevnoga grada Sueca prekinu. Neki učeni mi rekoše da se taj hatišerif ovim riječima završavao – Veliki je Alah sada ćutanje naredio. I beše to konačni dokumenat kojega sam se dopao. Ali neka saznanja se naknadno otkrivahu sumnjama i ne otkrivahu se savre-menicima. Potomstva će se vježbati i učiti na njima. Sjetih se tako da je štovani Halid-bej Nausija bio čovjekom od velika sultanova povjerenja ali beše i polubrat slavnog paše. Ja se pitah nije li on pašu zaštitio kada su optužbe Visoke Porte pritisle pašu na čast i ugled.

Paša nije bio oprezan, govorahu mi mnogi u Carigardu. Birao je slobodu i vještine spram strogosti i smjernosti. Rekoše mi na kraju da je njegova sloboda ljude znala opijati. To potvrđivaše moju sumnju da je Halid-bej pašu na Porti štitio i tada spremno žrtvovao onog Ismaela Grazana.15 Tako je spasena čast Devan-paše a taj Grazan nemaše se čemu više nadati. Kada onda svi radovi behu prekinuti, ja nađoh da je Venecija htjela štititi druge svoje žbire na Helespontu i u prekomorskim zemljama. Zato Presvijetli dužd ništa nije sultanu odgovorio.

I naredne redove je napisao Žintilica u svojim memorabilijama. Prepisujem ti.

Sigurno je i jedna zvijezda repatica viđena u decembru 1680

godine dala riječi na usne zvijezdarima i tumačima da opomenu 15 Ismael Grazan je uživao naklonost paše u poslovima kod Sueca. Bio je njegov prvi povjerenik i vjerna sjenka. Mlad i bogat duhom, Grazan je posvuda izazi-vao pozornost koliko i zavist. Bio je sin emina Hamide i srećne mladosti. Bio je uvjerljiv u poslovima i u svojoj ljubavi prema vršnjacima. Ljubav koju je u njemu podstakao Pontelimo bila je kobna za njega. Porta ga oglašava krivim za izdaju i jedan sultanov ukaz donosi krajnju presudu. Pogubljen je svilenim gajtanom u Damijeti, oktobra 1680. godine.

4 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

dužda.16 Moje slovo neka pomogne nastavljačima da vide potonje događaje i sudbine. Oni u Carigradu i taj Grazan behu pogubljeni, ali ja do ovoga časa ne vjerujem da je i Pontelimo pogubljen. Takav je dar za mnoge spletke koje države i vladari kuju neprimjetno.17 Paša je svojem živopiscu u pero govorio da se pred vatrom pustolovina povukao u mistiku i svete riječi Kurana. Ra-dostan beše što njegov se prijatelj Diador iz Aleksandrije otisnuo na Put svile, kako zvahu istočne puteve.

Kada putovah u Carigrad 1749 ljeta Gospodnjeg, uljudni i lukavi Turci mi podmetnuše nekoje hronike koje za pogubljenje Bartola Venclovića i onog Talijana Stropu vele da su im uz najveću sultanovu milost glave odsijecane zbog ubistva kakvoga vođe trgovačkog karavana. Tako je potraga moja dospijela u zabranu.

Turci prećutkivahu najbolje izvore za potragu a knjige u kojima je sve zapisano odnesoše pred mojim pogledima. Ponekada sam i vidio sjenovita mjesta na kojima su stajale do mojega dolaska.

Tada mi astronomi koji o carstvu brinu rekoše da je zvijezda sa dugom koju su mnogi zapazili donosila sultanu bolje dane! Ali Božje namjere mi posljednji doznajemo.

Prepričaću ti sada što je sve u Carigradu doživio naš Ivan Žintilica tokom te posjete 1749. godine. Najprije je na ulicama u Galati sreo prijatelja otmjenog duha, učenog Grka Đila Zorzija.

Taj susret je Žintilici odagnao sumorne misli. Zorzi ga je odveo u odaju društva „Hadis“, među svoje prijatelje i ljubimce tajni .18

Šarolika družina je u tim odajama živjela na samoj ivici handžara. Sakupljali su apokrife i mističke prepise, prepravljali 16 Jedna knjiga štampana u Goraždu sadrži zapis o kometi koju pominje Žintilica

- Godine 7183, pred rođenje Hristovo, pojavi se značajna zvezda sa dugom.

17 Za Žintilicu je Pontelimo nesumnjivo bio dvostruki špijun.

18 Hadis je riječ Proroka Muhameda ili glas o onome što je učinio. Pripadnici ovoga društva vjerovali su i učili da je hadis najpovoljniji glas koji hrišćani i drugi inovjerci mogu doznati od Proroka.

4 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć krivotvorene riječi. Kako Žintilica tvrdi, bilo je tu i Jevreja i Grka i Arapa i Latina. Napamet su znali mnoge sure iz Kurana i tumačili ih prema svojim mjerama. Pokazali su Žintilici čuvenu Suma Mystica u kojoj su saznanja sakupljena iz sedamnaest vjekova. Suma Mystica sadrži četrdeset i tri knjige, iako je rašireno vjerovanje da je većina izgubljena prije 1715. godine.

Žintilica to opovrgava i kaže da je tu redakciju listao trideset noćnih i dvadeset dnevnih sati. Pronašao je među tim listovima i sudbinu Đovanija Pontelima za kojeg se tvrdi da je iz Egipta nestao 1680. godine. Za Pontelima je je na tom mjestu zapisano da je misli vagao kao bisere, a u hermetičkim tekstovima da je vjerovao u simbiozu tla i tajne! A onda iznenađenje za našeg istraživača! Godine 1704, kada je objavljena posljednja korektura Sume Mystica, zabilježeno je da je na nubijskoj obali Nila smrt zadesila kaluđera–mistika Johanesa Pontelimusa!

Taj podatak je unesen 1702. godine i otkrio je Žintilici DVADESET I DVIJE godine misterioznog života jednog kaluđera čiji su tragovi dolazili od Suecke afere.19 On kaže da su Đovani Pontelimo i Johanes Pontelimus dva kraja iste tajne. Nakon tog saznanja, Zorzi i ostali u društvu „Hadis“ pomogli su Žintilici da iz Aleksandrije dobije prepise katastarskih knjiga iz 1686 /7.

godine. Carski procjenitelji i stimaduri su zabilježili da nijedna čestica zemlje Đovani Pontelima nije otuđena nakon 1680. godine. Naprotiv, njegovo imanje se širi za jednu otmjenu česticu zemljišta 1683. godine.20 Žintilica je onda uz pomoć jednog Grka-pisara po imenu Korfas dobio neke spise Johanesa Pontelimusa kojima se, nažalost, kasnije gubi svaki trag.

19 Gebri, obožavaoci vatre, i Parsi, koji vjeruju učenju Zaratustre, tvrdili su da je 22

simbol svih i najraznovrsnijih oblika i potpunog životnog bića.

20 Bilo je uobičajeno da carski procjenitelji vrlo brzo nakon nečije smrti ili objav-ljenog nestanka, svu nezavještanu imovinu i imovinu bez nasljednika prevedu voljom Alaha u sultanovo blago.

4 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Napokon, u svojim memorabilijama Žintilica prepisuje redak iz Al-Rastijevog životopisa Devan-paše. Tako kaže – Gusta je mreža puteva na kojima se susreću radost i smrtni ropac.

Paša je zanesen hašišom u svojem ljetnjem odmorištu u Iskenderunu oduzeo slobodu svojem duhu. Biografu je u pero kazivao da njegov je duh u vlasti Proroka, a njegove građevine toga trena dobijaju zlatni obol srebrne sjenke. Paša je rekao da će u pogledu Proroka drugi prepoznati oproštene mu grijehe!

Bilo je to na početku Ramazana mjeseca.

Eto, dragi moj Dimitrije, to je najvrednije u sjećanjima Ivana Žintilice. Njegove brige i uzbuđenja danas jedino prošlost štiti, zar ne? Na kraju, najsrdačnije te pozdravljam uz nadu da će na nekom više autentičnom i liričnijem mjestu ove sudbine uskr-snuti kao vatra!“

*

Ovo dugo i pouzdano pismo kao da je iz sjenke Velikog Spavača poslao na moju adresu neki učeni gospodin kojeg sam zamolio za uslugu. Ali ja vjerujem da nije bilo tako. Postajem svjestan da je ovo pismo sačinio sam Veliki Spavač u trenucima dokolice dok motri na pučinu. Pismo me poučava da je lijepo družiti se sa čudesnim i nepoznatim. Sa strancima koji ne brinu o sljede-

ćoj avanturi. Pismo koje sada držim u ruci je dokaz da ćemo se ja i Veliki Spavač ipak sresti jedne večeri.

Upravo polazim u šetnju sa tim nesređenim mislima u glavi.

*

4 9

NEVIDLJIVI PUTNICI

Gabrijel mi se povjerio da postoji čovjek čijeg se duha nikako nije uspijevao prisjetiti. Za njega je taj čovjek bio vedar i hladan, odsutan ali i ludak. Kao da je riječ o nekom tajnom i nedostupnom iskustvu koje nalazimo u knjigama napisanim na mjesečini ili zapisanih barutom. Ta Gabrijelova dilema natjerala me je da se dohvatim dnevnika Hemijana Čeli Rekorte koji je krstio divnim naslovom – Nevidljivi putnici. Objavio je tu knjigu kod jednog velikog izdavača u Buenos Airesu 1951.

godine. Hvala Bogu, te stranice su me naučile da moram pronaći svjetlost koja nedostaje pamćenju, onu svjetlost koja daje boju prošlosti. Hemijanov dnevnik je govorio o važnim ljudima iz Mar del Plate, o sjenkama na zidu katedrale, mozgarijama, o oprezu malih trgovaca i nadama gauča, ali čak i o ljubavi.

„Demetrios mi je juče pokazao pismo koje po svemu prevazilazi ma-

štovitu igru njuškanja po istoriji. Čak i da je sasvim vjerodostojno i istinito

– rečena istina ne govori mnogo. Možda su ljudi istinu primorani vidjeti kao đavolsku destinaciju koja vrijedi više pezosa no privid, ali privid traži ljubav od mojeg penkala. Zato tvrdim da je san istinitiji, svaki san! Jedan čovječuljak i moj smiješni drug Huan Sejas odavno pjeva stihove: Ludi od ljubavi hvataju snove,

vjerujući da ljubav to se zove!

A ljubavnici smrti uvijek mogu sve,

i u snovima i u životu poslije nje.“

5 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Hemijano je volio paradoks. Zato je napisao - Iz života kojeg je vrijeme zamutilo kao baru, Demetrios je tražio samo zrnce mašte. Za njega, tvrdim, samo ono nestvarno je bilo rukopis a nemoguće gramatika. Svojim očima sam ga posmatrao kako očekuje susret sa nekim tajanstvenim pjesnikom iz Aleksandrije o kojem je toliko puta govorio! I ma kako pjesnik bio nevidljiv ili bio sjenka, Demetrios očekuje da baš tu pronađe onu pravu krv za tijelo svoje knjige. U volumenu jednog života odapeo je neočekivane zamke i počeo čekati. Hoće li se pojaviti purpurni anđeli, sufiji, špijuni i epikurejski mudraci, konjanici i hanume? Mogao je da razgovara sa svima i u njegovom rukopisu je taj iskorak prevazilaženje na-racije. Čini mi se ponekad da osluškuje glasove iz vremena koje više nikome nije važno. I sada Vam poklanjam pjesmu što ju je Demetrios zapisao iza te svoje zamke: Potkrao sam od prirode /

motrio sam sa vrata prošlosti / tajnama sam vjerovao / doznao sam / a stranci najvještije pamte / da nema tajni bez ljudi.

*

Susret sa Diadorom. Zatvorene pjesme i Put svile. U vremenu a ne u zemlji je korjen stabla – al’ korjen, to je sve naše prosuto vrijeme.

U tijelu kojeg od mojih prijatelja će Diador ostaviti stihove?

*

Drugovali smo ja i Hemijano u vrijeme kada sam tragao za najljepšim varkama u povijesti Istoka. Ne poričem, bila je to dir-ljiva briga o mističnom u književnosti i neka vrsta ushićenosti.

Svako je saznanje bilo jedan novi korak ka priči koju sam želio da ispričam. I saznanje o svojem liku, odmahnuto od ogledala, jer kako piše Hemijano – Demetrios je išao nekim spiralnim, vre-tenastim korakom koji je odgovarao njegovom licu tamnom kao 5 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć bronza. Naučio je španski jezik sa trunom arhaičnog stila. Nosio je laka i svijetla odijela, ponekad šešir, u džepu nekakav mali kremen za koji je vjerovao da ima dejstvo amajlije ili talismana.

Kao stranac – imao je pravo da ćuti, da čeka i da izabere svoju sudbinu.

Oh, zar sam to bio ja!?

Poslije smo kroz smijeh prepričavali njegov opis i birali jednog od junaka iz mojeg rukopisa koji bi bio nalik na mene.

Ludost! Ali kako god bilo, povjerio sam se Hemijanu – Samo će jedna ličnost u knjizi biti istinita! Ta ličnost, njeno postojanje, uvjeravao sam ga – učiniće me odgovornim pred drugima likovima koje sam stvorio. Znao sam da je to neporecivo. Pa zar nije dobri Bog sa nekoliko lijepih riječi zaustavio rijeku i postavio planinu na njenom putu?! I sve to u mjeri svojeg iskušenja!

Nije li za drevne narode Bog bio sušta neminovnost baš onoliko koliko je za nas samo pretpostavka ili romantična ideja? Kada u romanu zatreba Bog, ostaviću prazninu na tim mjestima! Mož-

da neke sudbine oslobodim na taj način i ponudim iskupljenje.

A uvjeravam te, rekoh Hemijanu – Sigurno će neka mistička iskustva Johanesa Pontelimusa, neki napjevi Diadora ili sjećanja paše biti ona iskra neophodna da se imaginacija pokrene i oživi. Ispričaću u romanu jednu priču pomažući se dobrim ali i nepoznatim svojstvima riječi. Ako moj glas bude u boji malina

– to će značiti da se priča upliće u grančice žbuna. Svaka duša u romanu ima jedan krak sudbine povezan sa malim suncima od slonove kosti koje neko krije od nas. Drugi krak je put na Istok.

Treći je krak dokona stara igra nazvana srećom.

*

„Sjedeli smo jednom u „Zlatnoj kiši“ zajedno sa Laskaresom. Demetrios je rekao da će knjiga biti valjana kada iz nje nestanu sve 5 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

pridike i pouke! Neka pridike i pouke neki svetac u čistilištu pod-vrgne iskušenjima i vidjećemo što će se dogoditi, kaže. Dođavola s tim, i misao je neizdržljiva kao i bol!

Demetrios je volio „karneval utjehe“ u Mar del Plati, novi jezik i pampu, dvostruki-trostruki život stanovnika grada. Mislim da je okean bio njegova kopča sa cijelim svijetom i tragao je za najpodesnijim pogledom na pučinu. Birao je doba dana kada će svjetlost pokazati najljepšu boju okeana. Birao je i mjesta gdje će rukom zahvatiti okean i dodirnuti daleku zemlju kojoj nije ostao dužan ni ljubavi ni zaborava. Pisao je na svojoj verandi i volio duge besciljne šetnje. Zajedno smo iznajmljivali konje u ulici San Salvador i uvijek se veselio druženju sa Antonijem Leopoldijem.

Čitao je knjige koje su za njega bile biljete za nedovršena putovanja. Nikada nijesam otkrio nekoga ko je u tome bio vještiji. Ipak mi je jednom povjerio sljedeće: Najbolja istorija svijeta biće ona koja je zapisana na svega par listova bijelog papira!“21

*

Dobri Hemijano! Hoću da vjerujem kako je umro u miru prošle godine. Naučio me je da napisane knjige ponekad čuvaju tamu nečije duše, ponekad nečiji proročki glas. Nekad mi se činilo da predviđa svoje uspomene.

*

„Pitao sam se što je začin Demetriosove knjige? Je li to onaj čas kade se razgovor završi i taj trenutak izmakne svačijoj pažnji?

Kako to unijeti u knjigu? Kako valjanim riječima opisati stazu koja ostaje za šetačem? Demetrios sigurno nikada neće napisati da je to bila staza posuta tucanikom i prašinom, uokvirena zelenim 21 Hemjano Čeli Rekorta – Nevidljivi putnici 5 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć busenovima trave, prostrana kao oko i udaljena od okeana sat ili dva hoda. Ne, ne, nema tih redova u njegovoj knjizi.

Jednom me je povukao za sobom u kafe „Opera“ gdje se često kartao. Šapnuo mi je da će partija karata potrajati koliko i vrh jedne grafitne olovke, sat ili dva, do trenutka nečije bezrazložne ljutnje zbog gubitka ili loše sreće. Između dva dijeljenja je priznao da svaki dan gubi korake za priču svog romana. I rekao mi je, skoro povjerljivo – Neko je nedavno za stolom pomenuo legendu o čudesnom nožu kojim se može rasporiti trbuh svijeta. Naravno, niko se nije mogao prisjetiti gdje se krije takvo oružje. Zamisli! Pa njih je zabavljala mogućnost jednog tako velikog događaja! Kada čujem kakvu dobru šalu uvijek pomislim da je to pravi put koji vodi nekim otkrićima! Humora, dragi Hemijano, humora!

Između dva dijeljenja je priznao da pomalo gubi korake za priču svog romana.22 Zbog karata ili vina, plandovanja ili dile-me. Ali znam da je Demetrios bio u pravu kada je trvdio da će nezahvalni posao imaginacije pokrenuti jezik prisjećanja. Dovoljno je željeti to iz sve snage.“23

*

Da, u to vrijeme koje je olovkom zaustavio Hemijano Čeli Rekorta, profesor francuske književnosti i jezika, distinktivni pisac svih žanrova. On je te godine otrežnjenja nakon ludih dvadesetih posmatrao kao igru slučaja, bez sentimenta. Samo malo ranije, život je bio toliko težak i lak, i hirovit da se o svemu moglo pisati bez trunke ideje – dovoljno je bilo izaći na ulicu i prvog prolaznika pitati: Ola amigo, kuda ideš? Svijet je bio 22 Nije li stari lukavi Limas jednom rekao kako gubi korake koji bi ga odveli u rodno selo blizu izvora Rio de la Plata?

23 Hemijano Čeli Rekorta – Nevidljivi putnici 5 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

zakolutan u konfete i muziku, u kabare i vodvilj, u neku neo-prostivu, nezasluženu slobodu. Ljudi su se kitili novim manžet-nama, dame su koketirale a krijumčari su smišljali svoj šifrirani tajni govor. Svi su kupovali brza kola koja su ih mogla odvesti jedino u ekstravangatnu propast, u bezaer. Banke su davale i uzimale, dokeri i gaučosi su pjevali još od jutra. Moj prijatelj, učitelj Cezar Vasilias, o tome vremenu je govorio hladne glave

– Uvijek kad se završi jedna svetkovina, ljudi počinju rasproda-vati svoja osjećanja!

Ali tridesetih se razum vraća na svoje dobro staro mjesto. U

komorama srca više nije bilo nijedne adrese uzbuđenja. Danas se čuje još samo tutnjava džeza i brujanje kola koja se kvare, baš kao i sve uspomene na to vrijeme.

*

Don Serhi je jutros bio pričljiv a to se nije tako često dešavalo.

Njegova aristokratska brada od lunarnih niti donosila je pred sagovornike neku važnost i poštovanje. Ja sam oduvijek o don Serhiju volio razmišljati na taj način.

Taj tvoj roman, Demetrios... je li to špijunska ili ljubavna priča?

Ćutim.

Stalnim sumnjama ti hraniš crveno demonsko srce a o njemu niko ništa ne zna, jer demonsko je, dođavola, kaže don Serhi – i kako bi znali... Pročitao sam tvoj rukopis i sada kažeš da si ga uništio! Zar misliš da će svaka misao koju zapišeš biti dobra? Nikome to nije uspjelo do danas, ni najboljim piscima za koje si čuo, ni onima o kojima ćeš tek čuti. I kažeš da je to zbog strogosti – ne Demetrios, to je zbog slabosti!

Prislonio sam dlan na topli zid njegove kuće i slušao pokoru koja mora biti rečena – Neizvjesnosti koje ti nudiš u rukopisu 5 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć ne smiju tek-tako da budu iznijete, ni da se hrane sobom. Podsjeća me to na priču kako škorpija–majka nakon što se mladun-ci izlegnu, postaje hrana tih mladih škorpiona koji jedino tako mogu preživjeti. Strašno, zar ne. Ta strašna smrt završava krug započet oplodnjom škorpije-majke. To ti želim reći. Kao da tvoj roman treba da se prehrani sopstvenim jezikom i pobacanim biserima. Jesu li to dobre riječi? Kao da je knjiga sva od znakova i zvukova koji su kao siluete otisnute na dagerotipiji. Posjeduješ riječi-blizance, paralelne riječi, kontraste, riječi koje su vijesti iz ko zna kakve nedođije. I tu se, po mom mišljenju trebaš zaustaviti.

Don Serhi, rekoh – svaki zbornik o polascima brodova iz luke, o novim otkrivenim zvijezdama, o konjskim trkama i borbama pjetlova, o knjigama zatvorenih i knjigama rođenih, za mene je vredniji od rukopisa koji će napisati jedan čovjek.

Don Serhi odmahne rukom na te moje riječi. On zna da je moguće napisati knjigu o linearnoj povijesti kao lažnoj kada je sve u rukama i u srcu jednog pisca! Sa tim nagovještajima neograničene slobode može se pronaći objašnjenje bilo koje zagonetke iz književnosti. Možda je baš to pokušao da objasni i da me opomene. S pravom, priznajem. Ipak, njegova je riječ posljednja – Ne žuri, Demetrios, tačnost je neka vrsta brodoloma.

Ono što je izmišljeno je možda fascinacija dvostruke prirode u čovjeku.

*

„Nije smrt čudna već misli o njoj. Demetrios će o smrti uvijek pisati kao o lijepom sunčanom danu ili kao o ludoj ljubavi bez mjere i stega. I u ljubavi i u smrti on je mogao piti istu vodu. Rekao mi je da svaku veliku rijeku koja umire u moru ili okeanu možemo smatrati dobrom pričom.

5 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Demetrios sa smiješnom radošću čeka na svoju bolničarku koja će čim smrt priđe preuzeti njegovu sudbinu. Kada je stigao u Mar del Platu zatekao je farme poludivljih konja u zaleđu, Argentinu u ludosti, zemlju koja se modernizuje, neizvjesnost u drugim luč-

kim gradovima, surove mačo muškarce i najljepše žene na svijetu.

Sve je to smatrao pritokama za sopstvenu životnu bujicu. Tako i treba da bude.

Možda je neko, jednom, začarao ta njegova sjećanja i u njih više nije mnogo vjerovao. Hrabrio je sebe, kao i druge, da rukopis potčini jedino snovima jer oni su neuhvatljivi. To će biti najbolji trag, uvjeravao me je sa riješenošću koja ne ostavlja sumnju. Pisao je o neravnoteži opreza i ludosti, ali i o zatvorenom, vječnom krugu južnjačke prirode. Smatrao je da je na jugu smrt vrednost sa kojom treba živjeti u miru, kao sa sudbinom. Bio je u takvim godinama da je mogao da to izbaci iz sebe – Nevidljivi putnik u grozničavoj masi južnjaka i propasti! Život je za njega bilo skoro nemoguće živjeti!

Otuda se borio sa danima koji nailaze zaljubljen u svoju bolest. Posjetio sam ga jednom u bolnici i bio je obeshrabren kao i onaj Indios koji je prodavao vatru u boci! Danas se hrabrim da je svršetak jednog života zaista dostojan tajne kakva je smrt. Ne smijem sumnjati u tu ravnotežu.“ ( Hemijano o jednom nevidljivom putniku.)

*

Jednog smo ljeta brodili uz srebrne obale Rio de la Plata oba-vijene vlagom i rojevima insekata. Sretali smo čamce Indiosa nakrcane magijom, životom i nepovjerenjem. Zašto je tajna /

koga ćeš voljeti / tra-la-la / tra-la-la...

Je li to pjevušio mornar iza nas? Duh rijeke? Bio je to put dug kao put u neko sazvježđe a Aleksandrija je za nama, kume!

Na brodu su bili putnici koje je jednom Hemijano nazvao ne-vidljivim a kojima ću ja ubrzo oduzeti vrijeme i postojanje. Evo 5 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć soli smrti i fluida od parafina. Ugašena, nijema mašina na Fordu iz trideset i šeste.

Godine 1936. je Visente Sul u svojem neprimjerenom strahu od smrti naručio sebi posmrtnu masku. U nekim teškim danima je Visente vjerovao da srce pokreću sumnje i da je mir na jezeru samo umor žestokih virova. Taknuto-maknuto, rekao bi – E moj Demetrios, život zijeva od dosade!

Takav je bio Visente Sul tih godina. Pontelimo. Hemijanov nevidljivi putnik u mojem pogledu.

*

Portret u ramu nečije zlatne kose.

Portret izlaska.

*

Ponekad se stvarnost najbolje prenosi hemijom jezika, napisao sam u jednom pismu Masedoniju. Opisi mjesta su stvarnost za onoga ko ih čita. Riječi treba postaviti kao iznenađenje ili bar kao oznaku da je to bilo čovjekovo a ne đavolsko mjesto. Zato ću uvijek prije izabrati da sanjam nego li da pišem! San je izlazak u stvarnost.

Ali kao i onda kada sam to pisao Masedoniju, i sada znam da je u čovjekovoj prirodi sumnja snažnija od vjere. I to se nikada neće promijeniti. Zato ću čuvati riječi u kutijama od začina, u povoju od zelene kartaške čoje, u glasu drugih. „Ponekad, ličim sebi na pronalazača koji je od mjesečine napravio spravu za po-kretanje duha i nizanje priča. Podsjećam sebe na prazan bijeli list sa stola na verandi, na neizgovorene riječi. Čovjek sačinjen od ve-

černjeg koraka i okeana. Centrifugalna tišina, zvjezdoznanac.“24

24 Iz priče Kraj bolesti. Između neba i zemlje, toplih i vjetrovitih strujanja, između Raka i Djevice, bezbojnom kredom. Ali, oprezno, stari moj – muzika postoji u svakoj priči.

5 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Vidim kako je Hemijano uzeo pero i dohvatio se narednog portreta. Nema sumnje – sve je šala.

*

1930 – 1938. Heliocentrični dnevnik.

Ni noć, ni rosa, ni mjesečina nijesu smjele zalutati na stranice tog dnevnika! Vodio sam računa da se to ne desi. Ja sam južnjak, bio je to zavjet!

*

5 9

ZUANG ZI I LEPTIR

Rijetko sam se družio sa svojim zemljacima i, ako me pamćenje ne vara, malo njih se zadržalo u Mar del Plati. Išli su za Buenos Aires ili niže ka jugu – u Nekočeu, Punta Altu i Puerto Ma-drin. Ipak sam jednom sreo jednog od putnika sa broda „Marko Polo“, radio je na gradnji puteva i imao je bosansko ime, prepuno tajnih glasova, goraždansko – Sinjan Hendo. U uspomenama je on uvijek Čuvar puta.

Došaptači i slučaj su mi govorili o sudbinama mnogih ise-ljenika. Tako sam čuo i pjesmuljak: Ni svi sveti doznali nijesu /

kakav izgled taj nož ima / ukrašen je dragim kamenjem / sigurno i rubinima / najboljima je pripadao / a trbuh svijeta bi rasporio!

Sklupčana pupčana vrpca, žena sa trbuhom svijeta – sve je to bila dobra zabava i dobra potraga. U ono vrijeme to je činilo mit. Pa ipak se uz dosta sreće na takvu ženu moglo naletjeti pred trgovinom „Mercancia nueva“. S druge strane, stranci su oku-

šali sreću kupujući eldorado ili četvrt čednosti od tamnokosih ljepotica. Često će te ljepotice opelješiti ušteđevinu pečalbara i oduzeti im slobodu povratka. Gizdave opasne žene! Ali pečal-bari su uvijek zaneseni svojim željama, mutnim planovima i nevještim stranim jezikom. Uvjek su jednako maštarili, jednako se upuštali u strast grada, jednako lovili igračice i plate. Govorili su da je dobitak i od samog đavola valjan. Ni u najtežim poslovima ne mogu se probuditi – opijeni tim dražima bili su opijeni stalnim povratkom na početak. Borili su se u već završenom 6 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

ratu. Postojali su kolebljivi i nesvjesni opasnih vragolija Velikog Svijeta. Na sebi su nosili dvije vrste dugmadi – dugmad koja zakopčavaju dušu i dugmad koja će zakopčati mornarski šinjel.

*

Tada sam stanovao u ulici Valensije. Koji minut dalje stanovao je i Ignasio Ravana. Tamo su ptice zauzimale svoja skrovišta kada se ljudi povuku sa ulice. U šetnjama, Ignasio je pjevušio šlagere i smišljao psovke. Žalio se kako mora do ujutru završiti članak za novine, kako mora voditi ljubav sa svojom ženom i popiti neku sa prijateljima. Hej, Demetrios, meni su pod-valili, govorio je. Glas mu je bio boje polumraka a život brz koliko i raznobojan. Imao je uznemiren i pametan pogled, otmene i stroge roditelje, beskrajnu slobodu da bira vrijeme u kojem će živjeti. Vjerovao je da su koncentrični krugovi koji nastanu uvijek kada kamenčić dodirne površinu vode skoro najsavršenija predstava i najbolji sklad prirode sa čovjekom.

Jurcao je kolima, divio se zaljubljenima i niz našu ulicu hodao je natraške.

*

Bio je to dobar život! Strast i groznica će izazvati dušu, kaže doktor Fernando Roča. Mir izaziva sjećanje, san izaziva ljepotu.

*

U isto vrijeme je Salvatore Ajala sakupljao snove iz provincije La Plata. Bio je to ogroman posao, pogled iza maske. Uspio je uvjeriti ljude da mu se povjeravaju i vjerovao je da san čini produžetak vremena. Obrazlagao je čudnu pretpostavku da je san moguće generisati – dovoljno je upaliti radio pored ja-stuka i imaćete željene snove. Ostaje nedokučivo obrazloženje 6 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć te šale, ali Ajala je u snovima vidio beskrajno slaganje pijeska, neuništivu svjetiljku. Kao u kakvoj zavjeri, otkrio nam je da ima više od 5000 zapisanih snova, i bezbrojne crteže nastale u tim snovima.

Na jedan nevin način čovjek teži neograničenosti vremena i prostora, kaže Ajala, a onda kao Lopez o Sositi, nastavi o snovima – Otkrio sam da ispričani snovi zgušnjavaju stvarnost i sasvim potiru granice ovog svijeta. Negdje u psihi ljudi je ključ za odgovor na sve to. Čovjek je divan ali ga tek snovi čine posebnim. To je kao... list koke koju uzgaja priroda a oplodi ljudski duh! Vjerujem da je san promjena čovjeka. San je produžetak vremena.

Ajala onda pripali svoju panatelju i požali se kako nije uspio dovršiti crtež tijela koje je ispustilo vazduh. Radujem se neuspje-hu, kaže – to je radost moguća jedino u snu.

Volio je topli proljećni vjetar koji promijeni boju očiju, boju pogleda. Vjerujem da je to jedini čovjek na svijetu koji je govorio samo o svojoj opsesiji i svojem poduhvatu. Čak je i u posjete dolazio tiši od najtišeg sna. Ponekad bi me zatekao kako drijemam na verandi u gusto, toplo predvečerje kada je svjetlost propuštena kroz prsten a čula spokojna. Tada bi kakav kratak san započinjao naredne događaje. Kratka mjesečasta posjekoti-na brijačem. Čista bijela košulja pred šetnju. Koraci prijatelja u vrtu, uzvik, plač pijane žene, dragi kamen, pismo hita dona Anhela! Sunce. Stara veduta Mar del Plate kupljena u Aleksandriji.

Godine su prolazile kao uzbuđenje ili ljetnje oluje. SAN JE

PRODUŽETAK VREMENA! Nije to Ajala džabe govorio!

*

Čujem sve te riječi nekada izgovorene među poznanicima i prijateljima. Privid ih danas čini istinitim.

6 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

Ulica Kamačo je oko 1940. godine bila čitava jedna rijeka brbljivih djevojaka, snobova i kola sa šikom. Bila je to ulica u kojoj nijedan bezobrazluk nije postao skandal i u kojoj nijedna mladićka tuča nije bila bez opasnosti. Stanovnici ulice bili su vračevi ili mudraci, sudopere i pralje, stranci i neobuzdani. Limas i Helinjo. Prozori okrenuti ulici mnogo kriju.

Našu zlovolju u tim godinama liječili su kicoši kao Hektor Saksa- i-Diaz i Visente Sul. U njihovim teatralnim razmišljanjima se zaista uživalo! Visente je bio „zet“ ulice, sposoban i podrugljiv jahač. Mnogo puta se sa kojekakvim ljubavnicama skrivao u mojoj kući pažljivo brinući da o tome ništa ne sazna Kasandra Flores. Tu njegovu slabost najbolje je iskoristio Lopez Saura za svojim stolom u „Operi“. I Hektor Dvoprezimeni ga je peckao na ivici ucjene da će sve ispričati Kasandri Flores.

No, Visente je imao previše vremena da bi o tome raspravljao sa njim.

Hektor je na plećima vukao drugačiju slavu: bio je posljednji muškarac iz Mar del Plate koji je zbog ženskog srca pozvao svojeg suparnika na dvoboj. Naravno, dvoboj je izbjegnut ali je Hektoru preostala slava iz 1936. U sebi je nosio neobjašnjiv monolog koji se nikada ne prekida, čak ni u trenucima afekta ili egzaltacije. Nerijetko je pjevušio stihove nekog Roberta Džonsona: Dušo, moraš mi sahraniti tjelo pored puta tako da moj stari i zli duh

može uskočiti na autobus da putuje.

*

Ponekad u stihovima što ih je Diador zapisao pokraj Nila tra-

žim početak saznanja i imaginacije.

6 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Ljubav?

Kada je Visente Sul prvi put govorio o Kasandri Flores, to se nije dalo zaboraviti – Takvu ženu srećeš samo jednom u životu! Kada sam prvi put vidio njenu haljinu na podu –

stresao sam se ne vjerujući u to! Ja znam da su stari Grci mi-slili na Kasandru kada su pisali svoje najljepše stihove. Eshil i Euripid, ne znam... Oni su vratari njene riznice, shvatate?!

Kasandra vjeruje da je mjesečina najbolja građa za ljubav. Takva duša! Da li vi shvatate da je ljubav sa njom vrsta ezoterije?

I ja sam je poveo ka ovoj truloj stvarnosti od koje nema ljepše.

Ima sjenku na usnama koju vam ne mogu objasniti, dva mala mladeža na desnom obrazu, plavu grivu! Privukla me je kao lampa koja lovi insekte i istoga časa ja sam bio savršeno lud.

Kada je posmatram vidim da je noć učini nekako tajnovitom i manje stvarnom, a s druge strane, znam da mi nećete vjerovati da se U NJENOM OKU MOŽE VIDJETI ČITAV HORIZONT. Učinila je da imam srce kao meteor koji je bućnuo u neku baru! Kasandra Flores me je natjerala da pokrenem tajno društvo njenih ljubavnika!

Jedna druga misteriozna dama borila se sa mojom iluzijom istine. Priznajem, iluzijom istine o njoj. Danas sigurno živi iza ograde vremena. U „ono“ vrijeme, bila je to dama sa magijom odsutne dive. Ulazak u magiju bio je završetak njenog prame-na, neprimjetne bore kraj oka ili nesređen život koji je djeli na sanjara i varalicu. Nema nikakvih tajni o najboljim i najgorim ženama, ali za divnu ženu ne postoji imena. Na kraju, vrijeme najčešće ispere ljubav.

Dobro Visente, izgleda si srećan čovjek, kaže Hektor.

Da, Kasandra Flores je moja ulaznica u najbolje godine.

6 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Na ovakav način smo vješto izbjegavali tirade o ljubavi koje ionako nijesu imale pravu svrhu. Dobro je to rekao Visente, nema što. Artemio Kordova je izabrao drugi način – pred rat je pošao za Evropu slijedeći trag žene koju je želio. No, život je takav.

Jedan ili dva života?

Bolji!

*

Nešto iza podneva prolazi sjajna, duga kompozicija za Buenos Aires. Nikada se nije dogodilo da je taj voz bez putnika.

Na otvorenim prozorima mogli ste vidjeti radnike sa plantaža, dokere na odmoru, sezonce i balavce koji se tiskaju na vrućini.

Čujem sa tih prozora žene koje pjevaju glasom od polovine krika i polovine uzdaha: Marinajo, mili moj / zvijezda je mojih bezbroj / čekala sam te predugo / i vlasi su mi zlatne sada!

U tankim šarenim haljinama izgledale su predivno. Blistali su nepostojeći cvjetovi sa tih haljina, njihove minđuše ili ogrlice od lažnih bisera. Pokoravale su vazduh svojim mutnim bolom iz pjesme. Pune usne sa istetoviranim suncem na njima, grafitni dim sa lokomotive bio je njihova aura. Sigurno sam prestajao da bdim u tim trenucima! Duh je samo važnost naših namjera.

San zlatnožutih cvjetova, spremni snovi za Ajalu. Poslije susreta sa Pontelimom lako je pronaći put iz stvarnosti. Evo pristiže pampero koji će osvježiti duh. U istom trenutku na drugom kraju svijeta Zuang Zi se našao u nedoumici da li je Zi sanjao da je leptir ili je leptir sanjao da je Zi.25

*

25 Zuang Zi je bio učenik Lao Zija i pisac basni uronjenih u filozofiju taoizma.

Umro je 275. godine prije Hrista ali je cijenjen i slavan postao još za života.

6 5

DESAFINADO

Jutros je potraga kroz književnost vrednija od književnosti. Dogodilo se da za istim stolom budu Ibn Hazm i neki sasvim novi mladići koji su sakupljali Knjige ljubavi .26

Osvaldo Ortega je pisao kaside i neumjerene ljubavne novele. U godinama bližim smrti nego mladosti, don Serhi je u ljubavnim poemama slavio svoju muzu. Hanibal Alves mi je pokazao jedno pisamce i rečenicu koja je postala njegova dija-mantna osa - Znam čak i što tvoji snovi znače. Bio je uznemiren i svako je na njemu mogao vidjeti koliko je zaljubljenost opojna.

Ta vještina čita se na licu i razum je ne vodi. Čovjek je ranjiv koliko i ogledala!

Ručali smo u nekoj taverni i Hanibal Alves je bio na samoj ivici tuge ili ozarenosti. Ljubav i zaljubljenost podstiču stvaranje potpuno drugačijeg svijeta u duši – stara je istina. Između njegovih riječi, mislio sam na labudove sa carskog jezera i na hotelske paravane. Putovao sam kroz kineski carski vrt i pored egipatskih sfingi. Na neki trag koji ostane od ženske uobrazilje.

Bilo je to svega par trenutaka ili čitava jedna vječnost. Čuo sam Hanibala kako govori – Pa ti me ne slušaš, Demetrios!

26 U Mavarskoj Španiji u jedanaestom vijeku je Ebu Muhamed Ali Ibn Hazm el-En-delusi napisao jedan od najljepših ljubavnih traktata čiji je naslov Golubičin prsten.

Bila je to neophodna knjižica mladićima koje je okupljao Basaldo Hovim. Knjige ljubavi su zapravo bile mala edicija priča. U jednoj je Basaldo Hovim napisao - Svaka riječ o ljubavi diše na vjetru. Strujanja vjetrova donijeće te riječi do nje.

6 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Jeste, bio je u pravu.

Uzeo sam pero u ruke i stao dešifrovati trag ženske uobrazilje. O tome se saznanja pokupe uz put. Ludi, luckasti točak treba da nas povede na pravo mjesto gdje se sastaju zaljubljeni.

Na najdivnijoj planini zaljubljeni će zaljubljenoj postaviti poruke da ga prati gdje god bude krenuo.

S vremena na vrijeme čovjek na vrhu jezika osjeti hiljade za-

čina i ukusa. Ljubav je samo jedan poseban od njih, s početka ili s kraja, neočekivan kao pijanstvo bez mjere. A prisustvo zalju-bljene ipak je ono što je jedan moj poznanik nazivao NEVIDLJIVI LIK LJUBAVI. Ali ljudi su nerazumni kada prepoznaju čas u kojem su pobjegli iz ove idile. Nijesam se opirao ljubavi kada je za to trebala sumnja. Bio sam, zapisujem – u razgovoru bez riječi, pod zvijezdom koja čuva razgovor, na najvrednijim platnima od kojih je naš glas dosezao. Ovdje na prozoru su riječi, nepostojeće i prijevremene sjenke. Tek odjednom posta-nemo nepomični, figure na vazni od fajansa, fotografije. Ništa nije veličanstvenije od zavođenja žene, pisao je Basaldo Hovim.

Znam da Hektor vjeruje kako žensko vrijeme drugačije ot-kucava. Čuvaju komadiće tkanine, tajne ostrige, perle radi uro-ka. Ženska glava na jastuku čini pjesmu a svaka njihova prevara ima dvostruku sjenku. Nije bilo davno kada sam posmatrao dugu crnu kosu raširenu tako da liči na persijsku šaru. Jastuk ju je čuvao od mene. Jedan polumjesec se završava na usnama otvorenim u nepristojnoj ponudi. Miris je neuhvatljiv, ona je stvarna. U taj minijaturni divni svijet mogu unijeti jedino krš i lom! Pokušajte da pod tim tijelom dodirnete njeno toplo gni-jezdo! Naučite da živite u slast sa pogledom na toplu kožu, na dugu kičmu ždrala, na serpentine bedara i ramena. Poslužite se i riječima Osvalda Ortege – kada je Dobri Bog vajao ženu prema svojem nadahnuću, ulio je u nju svetu ljepotu rijeke. To je jedina 6 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć rijeka okrenuta ka nebu, izvire na usnama i u pogledu. Kakav paradoks! Sa pogledom se i uliva u duševni okean. I ništa na ovom svijetu nije toliko blizu božanskom kao Njen pogled. Priznajte Osvaldu Ortegi da biste učinili sve da se u tom okeanu okupate ovoga časa!

Ortega će reći i da je ljubav mudrost bola, i na ovom i na onom svijetu. Nema sumnje. Jedino će neki bonvivan možda izgubiti tu nadu, ali što mi tu možemo!

Pažljiviji će u svim ovim redovima pronaći najljepše grudi i najfiniji glas. Dimaste konture nage figure i vazduh obojen njenim mirisom. Njeno slatko drhtanje i blagost iščekivanja. Ona uvijek postavlja zagonetke svojim pokretom i to neprimjetno kao sufijska misao. Afrodita koju treba dodirnuti da bi postala stvarna. Ponekad samo jedan dodir može učiniti čuda i izroditi plamen. I ko se ne bi divio košnici zvukova u njenom tijelu?

Ljubav je to.

*

„Možda ti, ludice, to i ne primjećuješ, ali ja sam duh koji ne postoji u tvojem iskustvu. Nećeš ti naći boljeg tek tako! Začaran, izletio sam kao duh iz boce i sada sam tu, stvaran, nepodnošljiv, kao obala za tvoju barku, dobro vino. Ličim na kišu koja samo za tebe pada. Tvoja neuhvatljivost ohrabruje moje obožavanje!

Ucjenjuješ me a ja se radujem tvojem djetetu, čak i magnetu koji muškarci nalaze u tebi. Kako ne shvataš – život je prava pjesma kada je zaljubljenost nečija hrana! A sada?! Ovo je bol vađenja bisera iz školjke, strašni tikataka tvojeg časovnika! Visente Sul –

zapamti moje ime! Ja moram da pronađem svjetlost koja te najbolje osvjetljava, moram da nabavim revolver i da te držim na oku!

Tvoja hemija je alhemija! Ne možeš ni da praviš vatromet bez mene i vrtiš čigrama onih bengalskih vatri. Ne, ne i ne. Naši su 6 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

znaci izjednačeni i ti se fino pripremi za to, nema ti druge. Ja sam tvoj čovjek, Visente Sul – čuvar tvojeg pogleda, tvoja petrolejka, tvoj vodič u LUDU LJUBAV! Kada bi čitave biblioteke ispisali o drugim ženama – ne bih ja za to ni pezosa dao! Moje je da spriječim da činiš ludosti i pomisliš da je Visente Sul samo jesen ili tvoj košmar. Moje je da pazim na tvoje haljine i planove. Na neki način, neka to bude najveći moj izazov za naredne dane. I za kraj, ne zaboravi da o mojim predstavama ti držiš sve ključeve!

Drži se, ludice! Tvoj Visente.“

Kasandra Flores je ovo pismo koje je Visente poslao sa nekog putovanja nosila sa sobom pri svakom izlasku iz doma. Bila je to oda za nju i Visentova pomalo bezumna radost. Kada mi je pokazala ovo pismo i dala mi da ga u ovom rukopisu prepišem, sjetio sam se riječi Limasa – Moji Indiosi vjeruju da je žena druga polovina svakog ratnika, mjesec, povratak pogleda, gornja usna. Pokreti usana čine da plod u duši počne da zri!

A don Serhi me je obradovao kada je rekao – „Žena je kao zakrivljen mač za koji postoji samo jedan način da ga vratiš u korice. I onda kada prestane misterija žene, prestaće i misterija prirode. Ozbiljno ti ovo pišem. Nemoj zaboraviti da je žena otkrila lukavstvo i grijeh.“27

*

Kakve su današnje žene! Prestale su nositi podsuknje i one cipele na šniranje. Ne stavljaju kap lavande ili mošusa na vrat. Kako su se samo vremena promjenila, kukao je Lopez Saura. No, njega je bilo lako izbaviti iz nedaće i tmurnog raspoloženja. Gabrijel 27 U raju je Adam uživao i krišom se divio Evi. Eva je u hladu jabukovog stabla kovala plan. Bila je očito svjesna svoje ljepote i to je htjela iskoristiti. Mladić pored nje bio je pravi naivčina!

6 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Armendari je znao recept za starog Lopeza – Čuj Lopez, je li tačno da je Sosita Moreno imala dragulj na onom mjestu?

Ah, s kime je govorim, odmahnuo je Lopez Saura.

*

Mislim na jedno pisamce koje je sakriveno na sigurnom mjestu.

Izduženim i nervoznim rukopisom ona piše – Žene su emotivne kad im je to potrebno, grube i osorne kada im sve dosadi.

Ništa sada ne vrijedi što sam je naučio da se duša nalazi na desnoj strani grudi i što se o ljubavi mogu pisati romantične ri-ječi. To je to, maestro – odlazak žene je skupa lekcija! U onim prorezima na maskama nema ništa više od praznine. Upali kola i pridaj glas. Neće se vratiti iako je bol predivan! Morao sam vjerovati da je drugačija i na jedan sasvim otrovan način sam znao da to neće biti istina. Kada je jedne olujne večeri kiša čuvala neka dobra sjećanja, ona je postala druga žena. Ne da se to objasniti a i dosta je vremena proteklo. I najluđe srce nekad uzme led.

*

O ljubavi i drugim ludostima.

„Karneval utjehe“ u Mar del Plati.

Posljednji takav karneval bio je neku godinu kasnije. Kako bi se siluete izukrštale pred veče. Karneval je počinjao još za dana i svi mi zaluđenici dočekali bismo jutro na ulici. Ali kažem, predveče se siluete ukrste, čovjeka spopadnu šarolike misli i fantastične ideje. U povorci je bilo šuštavih somotskih kostima, jeftinih maski i odežda, polu-stvarnih boja. Indiosi su izvodili savršeno tihi i prespori ples, razgnevljena duha i napojeni neograničenom slobodom svoje istorije. Za karneval bi nebo postalo spokojno svetilište i užarena, mastiljava ma-gma sa koje se povorka najbolje mogla posmatrati. Karneval 7 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

je talambasanje i poluglasne molitve skromnim božanstvima, vreva neizdržive slikovitosti. Zvonca, čegrtaljke, bombosi, si-kue, reko-reko, potmula i ogoljena grmljavina najrazličitijih instrumenata i hiljade lica neophodnih da se sačini zajednički Glas. Karneval u Mar del Plati nije držao do zakona i magij-skog reda – ipak je to bio karneval utjehe. Bio je star kao grijeh i lud kao osa. Činili su ga kolaps i opasnost, vedrina i zvižduk.

Hemijano je govorio da ako postoji džinovski brilijant, onda su njegova svjetlucanja nalik na naš karneval. Muzika je bila tužna koliko i neizdržljiva. Bezoblična masa u jednom skoro zatvorenom krugu grada koji čuva okean – jahači, utvare i bu-jica sjenki sa bakljama. U svakom se trenutku čovjeku moglo pričiniti da prepoznaje svojeg najboljeg prijatelja ili voljenu ženu. No to je bila samo još jedna varka. Neko bi rekao da je to ritual potrage za dva predivna tamna oka koja su negdje u tom veselju. Ritual za jednu figuru koja i nije na karnevalu.

Ali, štogod bio naš karneval u Mar del Plati, pravi zaljubljenik ga se nije mogao odreći.

Osjećam zaigrana tuđa ramena, bedra koja se njišu sa povorkom, bosonoga stopala onih koji bezrezervno vjeruju da radost života dolazi iz dubine kontinenta i iz odraza planete u njenom urnebesnom obrtanju na osi. Ovo je trenutak kada je električna plima nezaustavljiva, kotur prskalica koji se pripaljuje. Sporno i nevažno stvaranje svijeta, „ludi ples majčice zemlje“. Povrijeđeni igrači malog slučaja. I u groznici se pitam koliko će još karnevala utjehe vrijediti ovoga grada.

Posmatram one na čija su pleća sletjeli raznobojni prame-novi ove terevenke, karnevalske vrpce i figure. Posmatram tu fantastičnu maskaradu odveć pijanih od neizvjesnosti. Njihova jednostavnost života dovoljna je za karneval i karnevalske priče.

Pored „Farmacie“ Danijela Serane i pred „Mercancia nueva“ se 7 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć nikada neće okupiti više srećnih ljudi, uvjeren sam. Onda me je munuo Ignasio, sa pogledom čovjeka koji je ljut na svoje porijeklo. Do kraja noći će se onesvijestiti od vina i sa Beatris, njegovom ženom, odnijećemo ga do njihove kuće.

*

Samo u jednom trenutku njena silueta promakne pred prozo-rom u sumrak. Trik? Mala opsjena u ludoj brzini? Prozor je ulovio zeleni zrak, posljednje sunčano oko. Bila je to savršena varka, trik.

*

Ljudi su drhtali kao i uvijek na svečanostima. Mali kreolci su pozdravljali prirodu u jesen i opraštali se od ljeta. Čuo sam stihove o podrugljivom talasu ljubavi:

A na trgu Santo Domingo

ljubav je stara frajla,

i ispija kalvados krišom ko žaca.

Hola amigo, na karnevalu

bezbrižan budi

jer svaka se ljubav briše.

Pogled iz bezazlenog dječijeg ugla sigurno je bio prepun us-hićenja. Pulsirajući svijet tih odraslih koji su izgledali kao poludjeli. Baš kao i sveci i bogovi koji ih ohrabruju! Karneval pjevača, majstora vatrometa, odgajivača vatre, Indiosa na konjima. Kordiljerosi, bezumne strasne žene, mulati i melezi, kosci, plesači, prostituke, vjernici i lupeži. Njihali su se u sumnjivoj slavi svetaca i bogova, bogova ili anđela. Kome je na tom mjestu 7 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

to bilo važno? Nedostaje još izabrana princeza utjehe koja će u haotičnoj žurbi nestati kao noć. Nedostaje još to jedno slatko lukavstvo i vrelina će biti potpuna.

A družina se skupljala pred skupim restoranom „Havana“ -

Visente i Kasandra Flores, Gabrijel, Hektor i Basaldo koji nas kao i svake godine nakon ponoći tjera da u nekom razdrnda-nom baru slušamo mutne ode kapljici i naočitoj ženi. Zlatnoj kapljici zebnje da se nakratko poklonimo. Bio je to samo predah i zveckanje čašama. Ništa više, uvjeravam vas! Tako je i trebalo biti jer napolju fiesta ne posustaje. Krug posljednjeg praznika prije nego kupimo kišu!

Mar del Plata je imala tu kratkorajnu slobodu za sve i zato je trebalo zagrabiti od tog pijanstva:

Kurvari sa probušenim pezosom

i stari zakoni,

za kolačić ljubavi

i grad treba ukrasiti.

A čak ste i riječi kafanskog pjesnika mogli kupiti za pezos: U mojim su grudima/šezdeset i tri karnevala.

*

Želio sam joj pokloniti karneval – i onaj prvi koji sam gledao 1926. i ovaj posljednji. Želio sam da je vidim u najboljem trenutku karnevala. Želio sam da je to jedino moguće i ulica bez izlaza. Jedini zamišljeni produžetak puta, svršetak tajni u mističnom odijelu. Ali ponekad, muškarac se blesavo zaljubi u privid.

Desafinado, hronika nestanka.

7 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Ples bi sa različitim uspjehom dosegao do zore, tinjajućeg i potmulog ritma, uznemirenih čula i pomodnih sekvenci. Prava paganska svečanost dolazećoj melanholiji, onda kada sa ulice i posljednji trag karnevala nestane. Posljednja opaljivanja vatro-metnih čudaka iz potaje – to je opominjalo premorene i posu-stale. Laskaraes je jednom rekao da je zaista čudo kako niko u toj suludoj neopreznosti nije povrijedio nebo. Time je možda sve rečeno i doturio bih još jedino misao jednog mog susjeda –

Čuj sinko, ove rakete koje vidiš su sestre potisnutoj sreći.

I najveća gradska gospoda bila je ohrabrena vinima i znala je pjevušiti one lascivne pjesme. Odmah pored njih „živjeli“ su mađioničari, majstori tetoviranja, gatare, tužni i bahati mornarski ološ, prodavci kunića i pjetlova obučenih za borbu, prodavci ljekovitih trava i čudesnih napitaka, mjerači težine i ljudi-sijali-ce. Jedan je raspop držao uvijek iste propovijedi a neko je prodavao predivnog bijelog hrta čiji je pogled bio najtužnija opomena ludom metežu. Ali ko je na to uopšte mislio!? Sigurno ne pijani radnici sa plantaža koji su još na vratima bara zajahivali jeftine djevojke sa juga. Čekaj me na trgu! Ili samo - Lampioni sreće i vesele amajlije! I ti povici su dio nečije sreće, mali koraci slobode do sjutra. Kada je kraj sasvim blizu čuju se pucnji neke strašne i slučajne nesreće i pucnji nečije osvete. Uvijek se tako mora završiti jer fiesta će tu nesreću znati da uzme. Posljednji kratki povici i traženja, posljednja vrtnja, nepodnošljivost i sa-kupljanje izgubljene snage. I kraj.

*

Rosario Feri-Lion je karneval davno opisao kao oslobađanje grča. Upravo se o tome radilo, bez sumnje. Bio je to izlazak 7 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

sa pristaništa na okean. Ljubav vatre i neba. Na posljednjem karnevalu u Mar del Plati osvanulo je najljepše nebo na zemlji. Kada je dobri Bog pošao na počinak desilo mu se da ru-kavom nehajno prospe najljepše boje na grad. Dešavale su se najdivnije stvari u vazduhu i lake dužnosti svršetka. Na licu sam osjetio pampeano , vjetar koji je ponos pampe. U tom je trenutku bilo moguće osjetiti vječnost kako drijema na no-gama. Još su jedino familije iz udaljenih krajeva provincije tumarale ulicama. Grupice dekadenata i pomoraca vitlale su duše. Predamnom se širilo beskrajno đubrište tragova, vrpci, fišeka, polomljene grnačarije i svetih grumena, poderanih karnevalskih „brodića“28 Izgubljeni se oglašavaju u kuknjavi i pijanom pogledu iz dubine terevenke. Posljednji jutarnji koraci kao imaginarne perle neke igračke. Zvona i san o rušenju. Kraj mita, zavodljivosti i putovanja u zamisao. Nečujan prasak i kap smrti.

*

Iz neobjašnjivih razloga karneval je ugašen u vrijeme previranja u Argentini. Došla je na red svemirska praznina i otmeni gosti.

Tako se stvari više ne daju popraviti.

„Grč od sedmine života i simboli od jeftine sentimentalnosti.

Pa što? Zar nije karneval ritualni varijete, neka vrsta paranor-malne aktivnosti? Može se reći i da je to ciklična simbolika za savršene aktere, kao i najbolja potraga za odisejom vječnog vremena. Pošto je naš svijet razmjena vatre, vode i prostora – nije li onda karneval dinamično kršenje zakona vremena? Najzad, pojednostavljeno govoreći, karneval je ozakonjeno ludilo za zajedničke duhove grada.“

28 „Karnevalski brodići“ su jednostavne papuče spletene od sirove kože i mekog drveta. Bile su neupotrebljive nakon plesa na karnevalu.

7 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Napisao je to Rosario Feri-Lion: POUKA.

U nedjelju na grad padne sunčana ogrlica. Umiri se razigra-na površina filozofije prirode.

*

Žurim da se odmorim od svojih fantastičnih djela i pune čaše sa tragovima njenih usana. Umor preostane kada se svi raziđu.

Gizdave šiparice su uvijek neutješne poslije udvaranja na me-težu. Postajemo ono što sanjamo, zapisano je u jednoj dobroj knjizi.

Da li sam najzad uspio da joj poklonim karneval, da li sam dozreo i postao njen posljednji miljenik? Prelaze li želje u stvarnost a privid u ljubavnice? Jesam li najzad slobodan da stignem na čarobnu večeru? Jesam li baš ja onaj muškarac koji će, iako nezasluženo – uzeti ono najvrednije što mu nedostaje? Na sre-

ću, otkrio sam da je ovo trenutak koji se nikada ne može ponoviti. Odrastao sam i radost treba da prostruji venama.

Za tu tajnu damu pisao sam i tajne poruke.

*

U svojem Heliocentričnom dnevniku sam zapisao da vjerujem kako je njeno zavođenje možda jedini način da se izvučem iz ve-ličanstvenog gubitka. Koliko sam malo bio u pravu! Sada znam da joj se pogled promijenio i da joj se još samo kao larva mogu prikrasti, mijenjajući oblik i tražeći nove riječi. Moj stari duh mogao je na svoje konačno putovanje ponijeti par uspomena i nekoliko knjiga. Od avanture će preostati četrdesetak godina najluđe bačenih u cijeloj istoriji. Ali začaranim muškarcima teško je naći druga! Kad se život zahukta tu više ne preostaje mnogo izbora. Pravi primjer onoga što cinični nazivaju „otme-na propast“.

7 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Lud za njom? Vjerujem da je iza vrata staza koja korake vodi pravo na ulicu. Sujevjerje mi naređuje. Desi se noć u kojoj su osje-

ćanja izgubila na važnosti – ni previše ni premalo ljubavi, misao je odmjenjuje da bi mogla biti svedena na razumnu mjeru. Neka čovjek slobodno zapliva u novom moru.

Tako kaže moj sunčani dnevnik i ja mu vjerujem. Iako nijesam u tim godinama bio žutokljunac borio sam se sa podjelom u sebi – „ Tražio sam tačku sa koje je najbolji vidik na uzvišeniju polovinu srca i bezglave sanjarije, eksperimente i sekundarne istine. Trebalo se izvući iz bare i poći u svijet čiste duše! Od te želje da se bjekstvo izjednači sa vremenom nema velike vajde. Prošlost uči jedino navikama i sentimentalnim razmišljanjima! Čak i sa puno žara, te misli nemaju šifru koja će ih otvoriti.“29

Posmatram bešumnog plivača u fantastičnom moru i vidim kako se udaljava od stvarnosti. Količina vode koju tijelo istisne...

*

Tako je otprilike okončana slava jednog provincijskog karnevala i jedna opojna ljubav. Iako sam sve bio pripremio, nijesam uspio da jedino njoj poklonim karneval. U tim pretjeranim ludorija-ma mogao sam čak prepoznati mjesto na kojem je maločas bila.

Ipak je to bila varka iako je moj izbor bio pravilan i sve sam mogao dobiti. Njen se čarobni lijek krio u njenom odlasku iz ko zna kakvog razloga. S druge strane, možda se u meni krio izvor neke otrovne snage koja će čovjeka natjerati na optužbe.

Neka bude tako. Svaka riječ napisana o njoj je sinteza brbljivo-sti i tišine, baš koliko i moje popustljivosti a njenog bjekstva u slobodu. Znaci su tajnovito srce i prestanak disanja. Kada prava dama napusti muškarca njemu preostane najbolji vjetar u leđa.

29 Zapisano u mojoj knjizi trenutaka, u Heliocentričnom dnevniku.

7 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Zato je zvezda na ivici neba dospela u nedoumicu Ne zna da li da zađe ili uz nebo sad da pođe.

Pomislićeš da je to strelac koji je promašio, ili se uplašio i pre-strašio.

Ili je osumnjičeni, ili je u opasnosti, ili je zavoleo.30

*

Bio je red da započnem novi život.

*

30 Ibn Hazm: Golubičin prsten

7 8

ŽIVOT JE NEMOGUĆE ŽIVJETI U septembru 1942. Demetrios je navukao dugo trajan nazeb.

Tada je zapisao da je to bolest čežnje i donekle sjećanja. Budući da je uvijek birao najteži način, ni ovoga puta nije moglo biti drugačije. Tako je brže-bolje uništio 7/10 rukopisa i u bolnici počeo svima dosađivati. Kao i u svakoj dokolici, napamet je učio stihove Diadora iz Aleksandrije. Mlada bolničarka Feliz ga je preslišavala a on je potajno uživao. Bio je red da prestane sumnjati i lutati - završiće rukopis kako to najbolje zna i umije, pomalo vjerujući u đavolsku ruku. Ako se na ulici teme uvijek mogu pronaći, može se to i sa duhovima.

A u to vrijeme je posjećivao don Serhija i Cezara Vasiliasa.

Odlazio je u Arduinov „Klub toreadora“ i vodio poslove u štampariji „Bosnic“. Desilo se to nakon što je u popodnevnom snu otkazalo srce njegovog zemljaka Du šana Bosnića čija ga je žena zamolila da preuzme najveći dio obaveza. Živio je dakle bez traga umora. Svi njegovi prijatelji potvrdiće tada da se izborio za mali kolačić spokoja.

*

Gotovo istovremeno, izgubio je još jednog dragog prijatelja.

Doktor Fernando Roča je stradao u saobraćajnom udesu i time je završio svojevoljno izgnanstvo koje traje od smrti dona Anhele. On se nikada nije oporavio od tog gubitka. Čudno opijen 7 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć njezinom smrću sebe je uskratio za punoću življenja. Povjerio je Demetriosu da je život krađa od vremena, šaljiva ili tužna krađa - Eh, Demetrios, ja se radujem zavaravanju o životu dona Anhele, iako to više nikuda ne vodi. I kada sam bio sa Karlin mislio sam na nesrećnu Anhelinu sudbinu.

Posljednjih nedjelja pred udes radio je kao terenski ljekar i skoro u prolazu je Demetriosu rekao - Poludjeću od ovih Indiosa! Oni više vjeruju nebu i vračevima nego medicini! Možeš li zamisliti da su sve ljekove koje sam im prepisivao za tri mjeseca sakupili i u jednom od njihovih sela otvorili apoteku za one koji tuda naiđu kolima?! Ali doskočio sam tim bubašvabama! Sada ih nalivam bijelim rumom i uputima za bolnicu!

Iako su te njegove riječi pomalo zračile optimizmom, iako su bile nalik na dobru priču, krađa od vremena ne uspijeva uvijek.

Demetrios je tada rekao Ignasiju da je doktor Roča morao ponovo vidjeti svoju dona Anhelu.

*

Hemijano Rekorta je takođe bio izvan meandriranih zbivanja u gradu. Pisao je Demetriosu pažljiva pisma i poslao mu je prvi prevod jedne knjige sa fran cuskog.31 Opomenuo je Demetriosa da ga njegova vješti na pamćenja razgovora neće daleko odvesti - Grad je nulta ulica i uvijek će te zavesti novom sudbinom, pisao mu je - Grad je neispunjena mašta njegovih stanovnika u kojoj nema mnogo oduševljenja. U pismima je nagovještavao da će ponovo iznajmiti konje i poći na jahanje sa Visenteom. Ponekad je Demetriosu telefonirao, uvijek nedje-ljom kada ima najmanje tajni.

31 Bila je to knjiga Emila Siorana - Precis de decomposition. Od tada Demetrios nije krio oduševljenje tim naslovom.

8 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

Može se reći da se Demetriosova družina učila nostal giji tih dana i slagali su se da je najbolje čekati da se desi neko čudo. Bila je to „kriza vremena“ i dobro su znali da je to krajnje patetično.

Helinjo Žaim je naprosto cijedio riječi iz sebe zanovijetajući kako mnogi troše najbolje riječi. Recimo kao Lopez Saura o Sositi Moreno - Kada je Sosita riješila da se povuče, mene je oda-brala da to kažem narodu. Došla je ona jednoga dana i kaže mi: Slušaj Lopez, nema više vrdanja, dosta mi je svega! Skočio sam kao oparen hvaleći njenu odluku. Tako je bilo! Važi Sosita, ka-

žem, nema više avantura i muškaraca! Ja ću se za sve pobrinuti, tješio sam je. I onda je poslije nekog vremena počela dolaziti sa svojim budilnikom provjera vajući tačno vrijeme. Ko zna zašto je dobroj Sositi to trebalo? A njen budilnik nikada nije griješio!

Nije žurio kao što žuri svaki mladić i nije kasnio kao kiša! Ali bio je to divan običaj dobre Sosite! Da, lupeži!

O Lopezu Sauri je učitelj Cezar Vasilias govorio da je enciklopedija jedne žene. I Demetrios je vjerovao da neki ljudi mogu živjeti jedino u nečijim tuđim riječima i priči, a sa Sositom je bilo upravo tako. Čak je Demetrios živnuo nakon jednog Igna-sijevog pisma koje je pomoglo njegovo pisanje. SVE SE MOŽE

OBJASNITI TAJNIM ZNAČENJEM, napisao je Ignasio.

*

Silno je propatio don Serhi kada ga je napustila Marija Eskobar. Bila je bilježnik njegovih misli, muza i služavka duše. Don Serhi se jadao govoreći Demetriosu kako mu Marija nikada nije oprostila što ju je zarobio svojom ludom ljubavlju. Kaže da sam joj upropastio život, reče don Serhio.

U don Serhijevom domu čula se Marijina omiljena muzika i Demetrios je ćutao kao zaliven. Perdido Street Stomp.

8 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Marija je uvijek osjećala uzbuđenje dok joj čitam i uvijek je brinula da ne zadrijemam pri čitanju. Pazila je na mene ali je znala da razmrda život, Demetrios. Znala je da spremi bo-govsku večeru i da mi ko zna odakle pribavi skupe kubanske cigare. Voljela je vino i neprestano je živjela u nekom svojem pređašnjem životu iako je to od mene pažljivo krila. Ponekad je mislila da je venecijanska dama koju je izrodila sama ljepota vremena! Pogledaj... njena je soba muzej najfinijih staromod-nih haljina i imi tacija starog nakita. Pogledaj samo to šarenilo ogledala, perika i mirišljavih flašica! Zato ja vjerujem da je otišla iz Mar del Plate kada je bila potpuno spremna da se vrati u taj nekadašnji život.

Znao je Demetrios da je don Serhi zauvijek ostao opčinjen svojom Marijom. Tako je! Ali i Marija je bezrez ervno voljela svojeg Pigmaliona. Živjeli su zajedno neko liko godina i ta ma-gija je prekinuta u najmanje očekiva nom trenutku. Sigurno je zato don Serhi vjerovao da se „pripremila za raniji život i otišla“.

Ipak, Demetrios je o tim sumnjama riješio da traga. Postavio je zamke u vezi sa Marijom Eskobar i čekao. Nije se mogao dosjetiti ko mu je dao takav savjet.

*

Naravno, Marija Eskobar je popustila svojoj mladosti i nije se vratila don Serhiju do danas. U godinama kada je turizam cvje-tao u Mar del Plati neko je rekao da ju je sreo. Nije to pravi trag, mislio je Demetrios onako za sebe.

Na svojoj verandi je ugasio lampu koja hvata mušice i bube.

Pomislio je na još neku šaljivu iluziju i zavalio se u naslon ležaljke. Prijala mu je čaša portoa i mrak u čaši. Dosjetio se nesrećnih i sumornih vijesti iz Evrope koja je krvarila u ratu, upravo najgorih vijesti koje podstiču tjeskobu. Ras položenje 8 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

mu se nepovratno zamutilo imenima generala i velikih bitaka.

Da li je najzad Evropa otišla do vraga, jednom za sva vremena? Najbolji duh Evrope je izgubljen zajedno sa ljepotom dokolice, pomislio je. Polupali su glave jedni drugima i ništa neće dokazati. Bacite na vatru sve te pobjede i sve te poraze. I Romela i Patona.

*

Demetrios će usniti kratak san te večeri. Kratak? Zabo ga, snovi nemaju mjeru. Ipak, sanjao je Tonija Leopoldija u njegovoj Frankavili. Objašnjavao je prijateljima koje je nazivao „telad“, il viteloni, što znače njegova dva sata na ruci - Uvijek moram znati

/ Koliko je sati / u Mar del Plati!!! I dodao bi – Znate li vi mangupi koliko sam ovaj stih vježbao u Mar del Plati, a?! Sigurno i ne znate da me tamo plaćaju kao veseljaka i ludu.

*

Gabrijel Armendari je volio slušati Demetriosa. Smje škao se njegovom akcentu i mislio je o tome kako su na drugom kraju svijeta životi drugačiji.32 Pomalo je vjerovao u kružno kretanje 32 TRAMONTANA ŠKURA, OTTO GlORNO DURA! Škura tramontana, traje osam dana! Tako su govorili lokalni mudraci i stariji dokoni ljudi. Živjeli su na tlu koje se mijenja u vremenskom hiru, ni na bogatom ni na svetom tlu.

Carevala je melanholija, njena su djeca bili prinčevi.

U takmičenju sa zaboravom dosjetio sam se poslijepodnevnog mira kakav zavlada među ljudima i uz kaldrmu. Sve utihne i sve se ljubi s tišinom, sve postane nečujno kao uzlet jarebica. Pred veče opet sve oživi i čuju se povici, nečija igra i nečija ljutnja. Kada se ptice stanu okupljati u granama trebalo je poći kući.

Mastiljavi, melanholični ljetopis. Postoji vjetar u toj zemlji koji boje kame-nitih planina otisne u nemiran san a boje kućnih vatri otisne na dušu. Tako se to lijepo opisuje a istina je možda drugačija. Možda je to vjetar koji pomaže otkri-vanju izgubljenih djelova istorije, više nego tinta koja počne blijediti na suncu.

8 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć vremena i u mogućnost da jednoga dana Mar del Plata osvane promijenjena.

Pretežak je život u toj zemlji, kaže mu Demetrios - Toliko je malo stvari koje gode čovjeku i tako malo lijepih sjećanja. Nekada je tamo bio običaj da se namotavaju koturi sušenih smokava i da se u proljeće vinograd zali jeva plavim kamenom. Ko zna koliko će još takav običaj preostati. Na kraju ljeta su se sakupljali berači, uvijek po nekom savršenom redu koji me je fascinirao.

Tada je svaka kuća imala podrume napunjene vlagom u kojoj zri vino. U bačvama se čuo lagani šum i ja sam mislio da to vino sanja. Moram da priznam kako nijesam izgubio povjerenje u djetinjstvo.

Demetrios se kiselo nasmiješi – Tamo je i vjetar tužan, Ga-brijele.

*

Na početku ulice Kamačo bilo je mjesto predviđeno za tuču.

I debele žene iz ulice Valensija su se tu znale koškati, a dječaci su sa tog mjesta polazili u krađu. Nije čudno što je upravo tu Daniel Serana otvorio svoju „Farmaciu“. I on je bio čudak, a jednom je dokazao da se Sokrat nije otrovao od kukute.

Kada je Daniel Serana ispio kukutu ništa se nije dogodilo.

Kada ga je Hektor optužio da je kukutu razblažio martini-jem, Daniel je bio spreman da svakoga uvjerava u nemoguće.

Jurio je za vremenom koje mu je izmicalo. Nikada se nije obogatio i najviše uzbuđe nja doživio je u „Operi“. Bio je Život je između dva grebena iza kojih dolazi nevrijeme a u stara vremena dolazili su i otmičari.

Padala je rosa na mirno jutro i ptice su bile probuđene - bio je to samo mali korak od tišine do nestanka. Mora biti da sam Gabrijelu ličio na rimske svešte-nike koji predskazuju svakakve događaje pomoću leta ptica i njihove pjesme.

8 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

čovjek najboljih pretjeri vanja i vjere u najbolju budućnost.

Ali, zar on već nije živio od toga?

*

Na uglu ulica Kamačo i Sv. Jovana od Krsta počinju biroi brodskih kompanija. Za mnoge je tu počinjao po vratak s kraja svijeta. No tada je Demetrios već bio izliječen od groznice putovanja i sakupio je dovoljno iskustva da prijateljima potvrdi kako se nijedna borba ne može dva puta ponoviti.

Vrzmao se po gradu sa svojom družinom. Neko među njima je to vrijeme izučavao „stilizovanom naukom ulice“

ili „mješovitom građom o novom i starom gradu“. Drugi su uživali. Treći su popustili pred uspomenama. Tek za nekoliko godina svi će saznati da su već živjeli u novom gradu.

Empirija je zagrlila mistiku! Zar ne postoji kod ljudi sjećanje na događaje izvan iskustva? Još je Masedonio Sabatin govorio o tome jedne večeri - Život ponekad bolji izgleda kada se o njemu govori iz tuđeg pogleda! Ali Demetrios, onda i tuđa sjećanja na taj život mogu biti vještija. Ovako suludom logikom čovjek na kraju sazna da je živio više u tuđem nego u svojem životu!

Istovremeno je Demetrios ispisivao desetine stranica šalama, tezama ili sumnjama svojih prijatelja. Ako bi ga poslužila sreća ili nadahnuće te večeri - izabrao bi jednu-dvije misli. Svako je mogao uočiti da je u tome uživao.

„Masedonio me je nekad uvjeravao i da ja Al-Huvarizmi svoj Opis zemlje napisao u nekom karavan-saraju. Sve duhove svijeta je osluškivao na tom mjestu i kada je odbacio đavolove ženidbe - dovršio je svoju knjigu po mažući se imaginacijom.

Dušu je odmorio od puta i jedino uz blagodeti mašte pronašao je čitav kosmos. Živjeći u svojoj uobrazilji, Al-Huvarizmi je dovršio 8 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć knjigu duhova i geografije, troroga i puteva, vatre i pijeska. Je li tajna u imaginaciji? Ironija će učiniti da je ta knjiga uz pomoć Alaha postala simbol pobjede polumjeseca nad krstom. Tako su to voljeli da kažu zapadni hroničari.“

Tako je u jednom pismu don Serhiju pisao Demetrios. Ne tajeći previše, nadao se da će imaginacija najviše otkriti. Kao i na sva druga, odgovor na ovo pitanje leži u genezi koja polazi od vrha, i iz ugodnih razgovora božan stava ta se geneza dovršava u raznolikom svijetu koji ljudi nehajno žive.

*

Demetrios se pitao da li da jače osvijetli sudbine onih koji pokreću događaje. U jednom mu se trenutku učinilo da će to biti način da svoj roman piše i na mjesečini.

„Sudbine onih koji pokreću događaje moraju sadržati znak kojim se roman može dovršiti. Njihova šala ili njihova smrt. Kao i ljudima, smrt pripada lirici,“ piše u njegovom Heliocentričnom dnevniku.

*

Nema kiše, Demetrios! Priroda se poigrava sa nama! Kada bih samo znao - smislio bih bajalicu za tu prokletu kišu! Ah to je briga Indiosa, kaže Laskares.

Ima istine u tome, pomislio je i Demetrios. Charube su bolje i od proroka mogle vidjeti i predvidjeti!

Što ti misliš, a? Pravo je čudo da nema kiše iako su oni već poslagali kamenčiće u pijesku. Limas mi je rekao da se u pijesku neprestano javlja lik sunca. Meni se čini da u njihovim očima odavno nije bilo više tuge i ljutnje. Postali su melanholični i ćutljivi. Onaj lukavi Limas se čak otarasio i svojeg psa a Helinjo ne izbiva iz kuće. Ali, znaš li što Hektor 8 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

kaže na sve to - Njihovo je čitanje tragova u pijesku samo računica beskonačnosti.

Demetrios nije ništa odgovorio.

*

U drevnom Kairu nebo mijenja svoju boju u boju pogleda onog koji se na njemu ogleda.33 Zapovjednik grada Mustafa-Turčin uživao je u takvim tajnama. Ovoga jutra je uzeo hašiš a sa prozora ga je zabavljao jedan mladić sa bagdadskom tambu rom.

Posmatrao je minarete sa svoje palate pogledom koji nije uspio da opiše. Knjige Istorije njegovu vlast u gradu zapisale su strahom i gotovo bez nade. Doušnici su mu javljali najgore vijesti jer je o najboljim vijestima odlučivao jedino Mustafa-Turčin.

U gradu se govorilo kako je hašiš zapovjednika grada odveo daleko od stvarnosti, te kako njegove misli sluge u palati prisluškuju. Glasine i sumnje hrana su slabih , vikao je ovoga jutra Mustafa-Turčin – Te glasine i moj skiptar razdiru, zli grade!

Mujezin iz palate je bio udvorica – Pred Alahom gospodaru /

sumnje su bezvrijedne!

Ni pred tim riječima nije bilo radosti u srcu zapovjednika grada. Mustafa-Turčin je vjerovao da hašiš liječi svaku nevolju i mržnju i da izvlači bolest iz tijela, ali se on svojoj okrutnoj prirodi nije krio. Dugo je u njemu gorela vatra kakva se ne može ugasiti. Tada je posilnima zapovijedio – Odnesite najljepši biljur u dom Imre Vahantgaisi.

33 Nepoznat stih iz muslimanske poezije koji je posebno volio Mustafa-Turčin.

Mustafa-Turčin je nekada bio Petar Ćuda, Paštrović, hrišćanin sa slovenskog primorja. Bio je junak i ratnik najboljeg kova. Carske sultanove jedinice vodio je protiv pobuna u Egiptu i Maloj Aziji. Doživio je naklonost prijestola i 1676.

godine je po stavljen za zapovjednika Kaira. Ubijen je na prevaru 1682. godine u gradu kojim je surovo gospodario.

8 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Bič kojim je vladao Mustafa-Turčin ispleo je lavirint. Hronike su njegovoj vladavini davale strašan i zloslutan ton, njegov su san oslikale kao moru ili košmar. Svojem zapisničaru je odsut-no govorio - Jedna će djevojka biti preobražena u pticu poslije skoka sa stijene do koje smo je gonili.34

Rijeke, surovost i učenja o prirodi izmijenjenog svijeta zamutiće sve sne gospodara Kaira.

*

Laskares se ljutio na Demetriosa zbog njegovog zamršenog jezika i toga je jutra zgužvao stranice njegovog romana napisane prošle noći. Iako neobično, bio je to njihov način razgovora.

Pred Demetriosom je loptica papira na stolu, ruka puna kali-grafisanih sjenki, čak i sudbine. Uzeo je da piše Hemijanu - Dok grad oblači svoje novo odijelo, ja se učim sjećanju. Sjećati se znači započeti dvostruki život, zar ne? Ali to je ujedno i očaj i vrsta odbrane, shvatićeš. Žurim sada da se prisjetim svega.

Jedan je starac govorio da su mjesta gdje svoju postelju ra-spletu ptice - mjesta sakrivena čak i od noći. Govorio mi je da postoje i tačno utvrđena mjesta gdje ribe izbacuju svoju ikru i mjesta gdje ćeš uvijek pronaći zmiju. Eh, sinovac, govorio je

– to ti je ova naša obala! Nju su nekada na dar dobijali ruski boljari, plemići najboljega soja! Ali siromašni plemići, sinovac, isto prokleti kao i zemlja u koju su došli.35

34 Korijen legende. Postoji mjesto sa kojeg je djevojka skočila u ponor bježeći pred turskim konjanicima. Ime toj stijeni sa koje je pošla u smrt ostalo je Skočiđevojka. San Mustafe-Turčina možda nije samo san o tom događaju.

35 Ruski boljari darivani su od srpske vlastele zemljom od svetoga mora do surovih brda, od Spiča na istoku do Đurđevog brda na zapadu. Davno je to bilo. Ime te svete obale sada je samo trag mnoštva - Buljarica.

8 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Čujem danas sve te zvuke koje sjećanje proizvodi, a nije to radost niti tuga. Čujem povike, šuštanje žita na mjestu koje se naziva Armenka-pazar, čujem divlje golu bove i čujem pse koji se skrivaju od kiše. I ne znam je li to moje prisjećanje tih riječi onoga mudroga starca. Eh sinovac, kazao mi je – nigdje na svijetu nema onih koji mogu postojati na obje strane vremena! I kada sanjam kao dvojica odjednom - nema tog otkrića. Sanjam i zlatne napolione uzidane u temelj kuće, i onu gospodu koja se gostila sa Balšićima. Čudne su stvari koje sanja ova stara glava! Ali božja zapovijest je takva, kaže sveštenik, a Sveti Duh je sve to marljivo zapisao. Al’ vjerujem ja u te snove, te sanjam kakva su čuda na pazarnim danima u Starom Baru, lovce, dane koje prati kiša. Sanjam stotine godina koje su sa-krivene od uva, baš kao da sam kakvo staro brdo koje sanja istoriju i politiku. A pitam se što ja sve ovo tebi govorim. Ponekad je ćutanje vrednije. Sinovac moj, kada bi to bilo dobro, i ribe bi znale govoriti!

Eto, to su bile prve pouke.

Demetrios će kasnije doznati da je sa svega nekoliko sudbina moguće postaviti najbolje varke i lukavstva. Kazaljka na grudima će pokazati tačnu temperaturu samoće u tijelu.

Kakav li je to zamišljeni vrt u Mar del Plati? Ko stupa u vrt?

Koliko je sati u Frankavili?

*

Postoji trenutak kada umjetnik svoju sliku otkriva sebi drugačijom, ali i trenutak kada je njegov pogled sadržan na samoj slici.

Ponekad se i u stihovima može pronaći taj trenutak.

Sa verande je Demetrios posmatrao Laskaresa kako odmiče ulicom.

*

Baš tada je Ignasio Ravana pripremao svoj feljton o dijametrima svjetlosti i njenom kontrastu sa stvarnim dešavanjima i mitovima.

8 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Posjetio je Demetriosa jednoga dana i kazao - Nemam kuda Demetrios, pomaži! Koju ti svjetlost pamtiš najbolje od svih?

Na onoj mojoj obali, u kućama je često jedina dragocjenost ikona, kaže Demetrios tiho – Te ikone su ljudi naručivali ili ih kupovali u Carigradu, bile su jedinstvene i beskrajno vješto na-pravljene. Svaka je bila unikat. Na tim ikonama postoji svjetlost koja najbolje obasjava slavu i sjaj sveca.

*

U vrijeme toplih južnih vjetrova Demetrios se divio ljubavi don Serhi Munjoza prema jugu. Zapravo, nije poznavao nikoga ko je tako strasno govorio o južnjačkom životu. Don Serhi je pričao o „vatrenim korjenima“ svoje privrženosti i o bliskom osjećanju smrti - Sjever je sumrak a jug karneval, sjever je izbor a jug predestinacija. Na sjeveru su hiperborejske zemlje i san duše, a na ovom jugu sunce i prizivana blagotvorna kiša. Jug je prepun mitova i velikih carstava koja se razbijaju uz najteži bol.

Jug se mjeri izblijedelim putevima, karantinima i nepoznatim bolesti ma koje donose stranci. Ali pitam se, zašto ljudi vjeruju da duša tek na sjeveru nađe svoju postelju? Mnogo sam o tome razmišljao i odgovor je, čini mi se, u ravnoteži tajnih zemljanih struja koje omogućuju da sa juga u sjeverne krajeve pristigne saznanje o smrti. I čini mi se da je jug očaran tom samosviješću, Demetrios! Jug sa smrću živi a sjever je prevazilazi. Možda ja herojski gledam na strane svijeta, ali ko zna - možda je to moj ulazak u arenu. I ne mari - najveće herojstvo juga je osveta i tvrdoglavost! Naši mrtvi mogu iznova zapjevati a gore na sjeveru će sve učiniti da otkriju način na koji tijelo hrani zemlju jezuit skom temeljitošću! Na jugu naše živote nagrađuje smrt i to se nikada neće promijeniti. Onaj put kojim duša do spijeva do hladne zemlje sjevera prepun je tragova o našoj propasti.

9 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

U riječima don Serhija bilo je baroknog sunca, spome na i kitnjastih saznanja. Moralo je tako biti jer su u njegovu sum-njivu plavu krv ubrizgani južnjačko prokletstvo i ju žnjačka sloboda. Dugo živeći u Mar del Plati Demetrios je mogao primijetiti kako novi i prostraniji grad razara kastu don Serhija, stalež Kortezovih nasljednika i čuvare Posljednje Kortezove Stope u osvajanjima. Možda je i saznanje o tome natjeralo don Serhija da se jedne večeri našali - Za nas južnjake, propast je kao sestra!

Jug i propast su ogledalo i lik na ogledalu!

Tim riječima don Serhija nema se što dodati.

*

U Demetriosovoj kući u ulici Bolivar na podu je bio fino izrađen pentagram od plemenitog drveta. Nakon useljenja, Demetrios je vjerovao da su stari vlasnici kuće tragali za petom stranom svijeta na koju su se i zaputili jednoga dana. To je dobra kućna legenda, mislio je Demetrios u sebi. Nadao se da su ti ljudi na pravom tragu.

Nerijetko mu se činilo da taj pentagram na podu označava neko tajno i važno mjesto. Pokazivao ga je prijateljima pomalo vjerujući da se u njemu saku plja šum razgovora, ponekad i slatke ideje. Pri posjetama su Visente Sul i Ignasio ili Hektor pažljivo zaobilazili znak na podu iako su nemirno šetkali od prozora do vrata. Znak je, prema Demetriosovom uvjerenju, mogao pamtiti njihova raspoloženja, dane kada su bili veseli i zamišljeni, oprezni ili sujevjerni. Bješe to drug u nestrplji vim razgovorima. Peta strana svijeta.

*

„Posegao sam za divnom knjigom koja govori da je tvrdnja o pre-destinaciji veoma neizvjesna. Sudbina se tako pokazuje kao rastojanje od mogućeg do nepodno šljivog, od lakoće do stagnacije. Ali to 9 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć je ipak rastojanje u tajnom ključu. U takvom je trenutku pogled na nebo umirujući. Učim se vještini da je radost otela od sumnji.“

Demetrios je to zabjeležio u Heliocentričnom dnevni ku. I nije pomenuo naslov knjige.

*

Svi oni na jednom mjestu - snobovi, mudrijaši, „koske“ i poneki pravi dendi! Zato ja Demetrios volim Klub toreadora! A

„Koske“ su moja savjest , govorio je Toni Leopoldi. Bio je skoro uvijek neuhvatjiv a performansi nje govog raspoloženja bili su zarazni. Bio je fascinantan i u odijevanju – mrkobijele cipele kakve su najčešće nosili džez muzičari, purpurne košulje i žute kravate po narudž bi, žaketi najjačih boja. Nikada nije bio bez naočari za sunce i dva sata na ruci. O toj ludoriji jednom je Demetriosu rekao – Jedan je za vrijeme u Mar del Plati, drugi za vrijeme u Frankavili! Mamma mia, no visto Francavila! Razumiješ Demetrios, nikada tamo ja neću otići. Ali kada me đavo odnese hoću da znam koliko je sati u toj mojoj jazbini i tako ću znati što čine moji drugari! Capisco? Znaš ti mene.

Demetrios se prisjećao da je Toni jednom prošetao gradom u zelenom odijelu sa ludom reklamom na leđima - KUKURU-ZOVAČA NAJBOLJA KOD MIKOSA! Laskares ga je nazivao Toni-diabolik. Tjerao je šale i optimizam. Dobro je zarađivao od prodaje kola General Motorsa i to je za njega bio mađioni-

čarski posao. Dva puta se ženio i raz vodio iako su ga katolički fratri kinjili zbog toga. O tome je on govorio - Moje žene su me usrećile u nekom razdoblju i bio je red da ih zaštitim kada me napuste. Obje sam darivao smijehom i pezosima, i siguran sam da će one pronaći sebi boljih muškaraca.

Ali čuj, Demetrios, kaže Toni - ja sam mislio da ću na ovoj obali ostati godinu-dvije a ostaću cio život! Kakva ironija! Ipak 9 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

me više neće grditi moj stari otac! Opaki i prijeki starac sada zna da je Tonino ovdje srećan! Bez šale! Ostao sam u ovom gradu zbog saznanja da svaki grad živi od svoje tajnosti i od svojih veseljaka. Imao sam sreću da budem među ovim drugima! I šaleći se, proživio sam dvadesetak godina - u šali sam dobio posao, oženio se gotovo u šali, pričao svima prećutane zgode iz ove provincije. Ništa više! Čitav jedan život je tu i ako pravo govorim, grad me je unaprijedio u ludu. Sada ja ne smijem izigrati to povjerenje. To ti je cijela istina.

Neprestano, iz šale, to je Toni. Demetrios je vjerovao da je Antonio-Toni Leopoldi na vedar i jednostavan način namagarčio vrijeme i njegove spletke. Stvarnost je varao šarenom odjećom, svoje prave ljubavi sa bezbrojnim „koskama“, sudbinu šalama. U Knjigama Sudbine će nje gov život biti zapisan zelenom tintom ili bojom lakoće. U Heliocentričnom dnevniku će o Toniju napisati sljedeće - Toni je bio čovjek rođen u epikurejskom vrtu. Uživao je u iznenađenjima i širio ih je oko sebe. Vidim ga u novom odijelu sa crvenim panama-šeširom na glavi. Obrijan je oko ušiju i nosi naočari za sunce. Na reveru ima policijsku značku od stiropora a u džepu najnovije tajne o nama. Vidim ga kako ulazi u sjenovit, neobičan vrt.

*

Demetrios se zaista radovao otkrićima iz starih ili zagublje-nih knjiga. Tako je jednoga dana otkrio da je gospodar Kaira Najljepšoj Imri poklonio biljur koji odslikava želje. Ali, Najljepša Imra bila je Imra Vahantgaisi, ljubav i sjećanje Đovani Pontelima!

*

9 3

ALEKSANDRIJA

Evo kako su proticali naredni dani.

U Aleksandriji je Diador uznemiren čekao veče kada će ga posjetiti Devan-paša.U svojem vrtu na samoj obali velikog Nila bio je zamišljen ali se i radovao susretu sa prijateljem. Bile su protekle dvije godine od njihovog posljednjeg viđenja u li-banskom gradu Al-Mini. Sve poto nje vijesti o paši Diador je saznavao od namjernika i trgovaca koji su krstarili carstvom. U

iščekivanju, poseg nuo je za kalendarima – 1680/godina apokri-fa je u stihu.

*

Sa dva posljednja pašina pisma Diadoru je uspijevalo da zavara vrijeme u čekanju. U jednom je pismu paša pisao – „ Evo me u Aleksandriji, Diadore, tamo moja duša živi! Jesu li najljepše Aleksandrijke još onako zanosne i vesela duha? Čarobne zavodljivosti? Očajan sam i nestr pljiv od tih susreta koji predstoje, koji mi u gradu svu slobodu otimaju! Već se radujem kupanju u Nilu i tvojim stihovima.“

Paša je imao razuzdan i vispren duh a njegova je djela sam Prorok štitio. Diador je vjerovao da je jači i od Nila i da je čudak koji će se Alahu narugati kada ustreba. Nespremni duhovi se nijesu smjeli zateći pred pašom! U drugom pismu Diadoru on piše – „ Možeš li zamisliti, prija telju moj, kako sabljom poku-

šavam posjeći mjesečinu?! Žene su se slatko provodile a meni je 9 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

uspjelo jedino da posječem turban nekog sluge! Ni najfiniji slučaj me tada nije mogao spasiti od podsmijeha. Ali tada je moj dobri domaćin donio nargile sa opojnim hašišom. Onda su svima sijev-nule oči!“

Diador se prisjeti pašine visoke figure i fesa sa dragim kamenom iznad čela. Imao je bradu od najprefinjenijih razgovora i najgušćih noći. Sve bi žene uzdahnule u njegovoj blizini a on ih je mamio da načine preljubu. Način na koji je jahao i način na koji je govorio o tajnama bili su jedinstveni. Korak je bio korak pustolova i korak mačevaoca. Osvajanja ženskih srca bila su nedokučiva - jedino bi kakav nijemi i odani sluga znao za pašin susret sa nečijom uglednom kćeri te noći. Ljepotica će se iskrasti u toku noći namirisana lavandinim uljem ili mošusom, i zavedena pašinim šaputanjem pronaći će sitnu dijaman tnu mrlju na njegovoj zjenici. Opčiniće je pašine riječ i zaboraviće na sve i svakoga. Ta magična atmosfera koju je paša donosio sa sobom biće opasna za sve nespremne duhom i one koji se samo smiju tajnama.

Jednom je paša iz svojih gostinskih odaja u kući do brodušnog Suredina sišao bez nakita i gologlav. Začuo se žamor i u primjerenom trenutku je Suredin pitao pašu zašto je pred svima došao kao osiromašeni gospodar. Uz smijeh, paša je odgovorio - Svoj nakit, fes i dosta svojeg duha posudio sam jednom slugi koji je pošao isprositi ženu za sebe! Moj sluga je moj prijatelj, efendi!

*

Idući uz Diadora kroz vrt, njegov sluga Feisi je znao da kaže -

Ove godine su kajsije odlične, gospodaru. Ali ja vidim kako će do njihova zrenja na jesen moj gospo dar vidjeti mnoga iskušenja.

Umukni Feisi, ljutio se Diador iako je na njegove misli bilo nemoguće dati neki odgovor. Feisi je uvijek govorio o stvarima 9 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć i sudbini u koje niko ne sumnja. Bio je vjeran Diadoru i nepo-slušan, pričljiv baš koliko i ptica. Diador bi onda ubrzao korak ili bi ubrao grančicu mirte krijući ih u svojoj odjeći poput starih Helena. Ko zna, možda će Afrodita svoj cvijet dočekati na Nilu!

A kada je dojahao slavni paša...

*

Mnogi vjeruju da u smiraj dana ljudi od Boga dobiju pozlatu na tijelu. U takvom je trenutku stigao paša sa pratiocem. Došao je putem od kanala i oni koji su ga mogli vidjeti pomisliće da upravo posmatraju vladara svijeta. Najvećeg su mnogi zamišljali baš kao veličanstve nu pašinu figuru na konju. Bila je to silueta paganina i hrišćanina, silueta Muhameda koji je upravo uzja-hao. Diador je osjećao kako radost zbog susreta buja u njemu.

Pozdravili su se i poljubili odveć srdačno. Bio je i takav red, a i vrijeme proteklo od posljednjeg susreta to pospje šuje. Onda će prijatelji sa pola tišine u koracima poći ka divanu. Aleksan-drijske uhode će sa sigurne udaljenosti posmatrati tu scenu.

Čak i najbolje uhode će u razgovoru dvojice prijatelja te večeri čuti jedino stihove iz Šeherezade, zgodne avanture i riječi koje kazuju da paša izabira ljubav.

Konji su spremni. Pođimo u grad, pašo, rekao je Diador narednog jutra.36

*

Uvijek na ovom putu do Aleksandrije pomislim kako je divna prilika da se udubimo u stare predstave i zapo slimo u legijama Marka Antonija. Misliš li tako, Diadore? Naši konji osjećaju 36 Vještim i dobrim jahačima kakvi su bili Diador i Devan-paša trebalo je sat vremena da sa obale Nila stignu do otmenih kupatila u Aleksandriji. Ali uvijek, kako pamćenje služi Diadora, bio je to sat ljepote i neizvjesnosti.

9 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

blizinu mora i miris stare bitke. Duše pobijenih vojnika čuvaju ovaj put do grada. Sada se pitam što su prije one čuvene bitke legionari sanjali i čemu su se nadali. Kome su njihova srca iska-zivala ljubav? Jesu li vjerovali Antoniju i jesu li strahovali od rimske vojske? Bezbroj je pitanja o kojima vrijedi govoriti, govorio je paša sa konja čije su uzengije bile ukrašene sa nekoliko poludragih kamena.

Časni pašo, ja čujem ponekad kako Nil nosi tijela pobijenih u bici, ponekad i tijela koja su juče pljačkaši bacili u rijeku.

Na svim ovim kućama blizu Kanopa osli kavaju se predstave iz starih vremena. Događaji koji su se odvijali u neposrednoj blizini, događaji kod Farosa ili ovog druma. To je nekakav tajni jezik, pašo.

Diador je podigao pogled sa posljednjim riječima. Paša je u tom pogledu mogao nazreti prijateljevu brižnost i radost. I mogao je da dodirne pjesnikovu mnogostruku dušu.

Vještiji su u pamćenju i pomozi mi, kaže paša - ne uči li nas istorija da je Aleksandrija prije bitke kod Akcijuma divotno živjela? Knjige kažu da su Antonijevi vojnici dobijali imanja sve do Nila na sjeveru i Damanhura i Bijale na jugu. Najbolji su uzimali žene iz plemenitih palata i mislim da je to bilo pošteno.

Nije li svaka velika bitka kraj prethodnog doba? Ljudi tako dobijaju priliku da izmijene svoju sudbinu i sreću. Ili da mladost održavaju vječito budnom!

Diador je jedva primjetno klimnuo glavom. Zajedno sa pa-

šom dijelio je divljenje starom duhu Aleksandrije.37

37 Iako je oduvijek živio u Aleksandriji, Diador je na samo jednom mjestu pisao o svojem gradu, gotovo uzgred, iz među molitvi i mističkih himni. Napisao je sljedeće strofe:

Trag je puža oko Aleksandrije

Bezbrojne oči na bezbrojnim mjestima

Kada je čula lako zavarati.

9 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Ali paša je nastavio svoju priču - Dobri Diadore, dugo se već dvoumim između svoje prošlosti i narednih obaveza koje čekaju. Oboje me opija i primjećujem kako nestaje mojih iznenađenja. Volio bih ovoga časa biti legionar iz Kleopatrina vremena!

Na tom putu bih stigao do ovoga današnjeg dana i znao bih od-lučiti! Sada to ne umijem. Pitam se da li su u stara vremena ljudi sudbinu uzimali kao djelić svoje hrane? Olakšavali su sebi život, Diadore! Prisjetih se sada kineskog trgovca sa planine Hindu Kuš koji me je naučio da vrijeme započinje svaki put kada na trešnjinom stablu osvane cvijet.

*

Jahači vješto kliznuše iz sedla kada dođoše pred Faudov hamam.

Govorilo se da toj otmenoj građevini nema ravna na čitavom Istoku. Kada pratioci preuzeše konje, uđoše u hamam.

Dočekala ih je mirišljava vreva, ogledala i čarobne sluge.

Sve odaje su bile ukrašene i svi svodovi oslikani u pozlati. Dio hamama je okretni Faud bio uljepšao moza ikom. Dvojica prijatelja su rasterećeni odjeće stupili u bazen sa toplom vodom nad kojom lebdi ljekoviti oblak vreline. Diador povede pašu u dubinu kupatila dok su se klimanjem glave pozdravljali sa poznatim i nepoznatim muškarcima. Neki su bili u razgovoru, Tajne, tajne, tajne, prijatelji

Koji ste hodili gradom,

Sve su tajne spokojne laži i

Sve su tajne ove granice carstva!

Izbrušene su varke, vojvodo, pjeva nam Ali Rehaam, Ljudi misao jednu kao svoju uzimaju

Ne znajući da drugi su je već istrošili.

A princeza Teso govorila je da sjećanje u Mojem gradu

može se sjeći bodežom il’ kamom.

Učenici su pred učenicima.

9 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

drugi su samotno drijemali. Diador se dosjetio Ismaelovih riječi o Faudovom hamamu - Tamo opojnost izvlači jed iz srca i sumnju iz ruke!

Tada je došapnuo paši da ga želi upoznati .sa jednim divnim strancem koji je veliki zaljubljenik u Egipat. I ljubitelj tajni, dodao je. Pred njima je bio vitak i naočit muškarac duge crne kose.

Pogled je krio opijate i nemir nu sudbinu.

Časni pašo, želim da ti predstavim sinjor Đovani Pontelima!

*

Pontelimo je bio istinski stanovnik Aleksandrije, a prijatelji su ga uvažavali kao mudrog čovjeka koji će i u san uletjeti kao u dvoboj. Živio je u velikom Nilu, luci ili tajnama tla. Njegove su šale među poznanicima slovile kao sufijski aforizam. Bio je zavodnik i čovjek od protivrječnih namjera, opasni glasonoša.

Bio je ljubavnik vreme na koje je bodrilo takav duh.

Poslije susreta sa pašom uslijedila je bogata večera u Diadorovoj kući. Pune nargile i tafija su najbolji lijek za uzbuđenje.38

Vični duhovi će lako započeti razgovor o carskim i božanskim odlukama, a nova poznanstva su uvijek zanosna i podržaće razgovor. Paša se prisjetio svojih dana u Bolonji a Pontelimo je, ne bez mladalačke hrabrosti, srcem govorio o svojem gradu.39

Pijanstvo razgovora i oduševljenja držaće ih budnima do zore.

Paša je govorio o građevinama Kodže Mimar-Sinana a najviše o njegovoj Šehzade-džamiji u Carigradu. Pontelimo je govorio 38 Tafija je egipatsko crveno vino za koje se govori da je pravi diabolik. U starom Egiptu su vladari uživali u najboljim sortama, a oni koji su ga kušali uvijek mu se vraćaju. Danas, 1680. godine, Diador je svojim prijateljima nudio najbolje.

39 Samo je igra slučaja učinila da i Pontelimo potiče iz Bolonje, a novi prijateljisu sada imali i zajednička prisjećanja. Te večeri je Pontelimo rekao o svojem gradu –

Le due torri! Uvijek sam osjećao radost zbog posjeta krivom tornju. Danas znam da su ta dva tornja neizvjesnost tla i neizvjesnost vazduha.

9 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć o žitijima Mahrati-ratnika i o svojim posjetama ezoteričnim društvima daleko od glavnih puteva. Ljudi spavaju / kad umru probude se! Ta stara turska izreka ih je opila.

Zaspali su sa mjesečinom na licu i sa istim tajanstvenim mislima. Feisi se ušunjao da pokupi nargile i pokrije usnule. I zlovoljno je vrtio glavom, zlovoljan ili umoran. Ako je nešto i slutio, Feisi će to reći na svoj način. Okretao je brojanicu u rukama i bješe zagledan u rijeku. I Nil je već umoran, pomislio je.

*

Čudesan je bio povratak iz tih vremena – Aleksandrija je oča-ravala dušu a Mar del Plata je bila za puno oko. Odlučio sam da tajnama oduzmem prošlost – Ja, Demetrios, živim u Aleksandriji od ovoga časa! Misao ne može biti bezbrižna!

Zaspao sam sa tim riječima na umu i čvrsto uvjeren da ću se za dvadeset časova probuditi u Aleksandriji!

*

1 0 0

VESELE ČETRDESETE

Slijedi potraga koja će potrajati koliko i Diadorova na Putu svile. Priželjkivao sam da taj slučaj donese saznanja i čitave nedjelje života. Ali prije toga, razgledaću ono o čemu su moji prijatelji ovih dana govorili. Listajući po svojim bilješkama možda ću zaustaviti vrijeme.

Nedavno, Hektor u jednoj šetnji kaže da nijesu važna pitanja već odgovori, ali čovjek za konačne odgovore nema pravih pitanja. Na istom mjestu kazao je da tajna može biti jedino ono što je nemoguće opisati. I gle, Ignasio piše u svojim ogledima

– SVAKO TIJELO OBASJAVA OKOLINU SVOJOM SVJETLOŠĆU, ali mi smo bespomoćni pred tom magijom. Majstor Ignasio. Tužan je glas njegove žene Beatris dok govori o tome kako strahuje da će izgubiti svoga Ignasija. Izgubiću ga dok on ne proživi svoju opsesiju da život vidi duhom a ne okom!

Naravno, oni će prebroditi svoje nevolje i već ih vidim kako se smješkaju na ove riječi. Huan Sejas je dosegao fantastičan trenutak pišući naredne redove – Pokrenuće se divne i dostojne žene na slikama. Neke će se umiriti poput sfingi. U dvorištu vjetar nadima bijelu izvješanu posteljinu. Lelujava vatra, omamljujuća svjetlost, pozorište sjenki. U moje sjećanje zavirila je kiša, blaga i lagana, uz vjetar sa vode. Žene su pohrlile u dvorište sakupljajući posteljinu toga sna. U njihovim je pokretima bilo ljubavi i borbe, a u tom krugu svjetlosti lica su im milosna. Želio sam da plačem kako bih suzama okvasio njihove ruke prije kiše. Moj san je mogao 1 0 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć postati stvarnost ali je mogao trajati i hiljadama godina. Izjurio sam iz sna kada su prve kapi kiše pale na njihova ramena. Na slikama su se pokrenule divne i dostojne žene, druge snivaju u tišini sfinge.

Naslućujem kako će Huan Sejas, negodujući, ove rečenice pokloniti Velikom Spavaču. A Leonardo da Vinči, naš Leonar-dino, u godini ptice 1483, napisaće kako će ljudi ići a neće se micati, govoriće onom koga nema, čuće onog ko ne govori. Jedva smo Huana uvjerili da to može pronaći u Leonardovom Četvo-rolistu. Diador je, istovremeno, došao do sna čije je središte neuhvatljivo a razum postaje nemoćan. Hemijano me obavještava da ga desna ruka neizdrživo boli ovih dana i zato mora pisati lijevom. Sakupljao je sudbine nevidljivih putnika i uvjeravao me je da će mozaik svoju prošlost pokazati tek spajanjem njegovih kamenčića. Djeca mu dolaze u posjetu i zato je bio prepun tihe radosti. U to doba se smrkavalo veoma rano i posmatrao sam kako nedjelja zatvara vrata za sobom. Čuo sam korake potrage.

*

Pontelimo će kao i svi mi dobro posakrivati svoje tragove, a ni Laskares neće drugačije postupiti. Jedno vjerno učenje tvrdi da je naša svijest posredovana ciljem, a i Osvaldo Ortega je sinoć o tome govorio. Pitao se kako onda objasniti ranije postupke koji su završili u ludosti. Žestoko se borio za svoje pravo na sumnju i neprilagođenost. Sjetio sam se da čak i u raju nar svojim bod-ljama pokazuje oprez prema ljudima.

A paša je govorio Diadoru – Poznavao sam žene koje su se znale radovati svojim muškarcima i njihovom oružju. Živio sam u njihovom naručju na divan način. Za ljude je najbolja nauka kad sunce vrijedi horizonta a žene ukrašavaju snove. Dobri Diadore, ipak je to danas ne mogu učiniti. Sada sam odmetnik, 1 0 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

nevažan njihovim željama. Odmetnuo sam se i od cara povla-

đujući svojim slabostima. Doznao sam da se misao u koju je tarantela ubrizgala svoj sok neće dugo održati u životu.

U besciljnim šetnjama cilj uvijek izmiče. Tako smo nekada znali zaobići rt Koriantes. U blizini su djeca sa obale zastrašivala ribu stvarajući silnu dreku. Bila je to opomena da krenemo nazad i uživamo u životu. Znali smo da je sjećanje neka vrsta očaja ali smo tvrdoglavo činili eksperimente u prošlosti. Bila je to slaba varka da je sve moglo biti drugačije. Ta prisjećanja su SKORO-JA-VA, nešto poput magične stare kapije iza koje su stari snovi starih lupeža! Tako je otprilike Visente Sul mrmljao o sjećanju. Zaista je mrmljao ali bilo je nečeg zavodničkog u tom glasu.

Zazvonio je telefon u predsoblju i Lopez Saura mi je uzbu-

đenim glasom rekao da je toga jutra umro don Serhi Munjoz.

Dosjetio sam se don Serhija kakav je bio u danima nakon odlaska Marije Eskobar. Tada mi je rekao da će, kad se Marija vrati, ponovo početi da živi. Uzeo sam najbolji špil karata i podjelio za sebe i don Serhija. Čitave te večeri sam namjerno gubio, vje-

što i da se ne primjeti. Da li sam to pokušavao da odobrovoljim smrt? Da se vratim u ravnotežu koju ću moći podnijeti? Ta su pitanja tek bezvrijedan oprez tužnog bilježnika. Shvatio sam da je bezbroj naših riječi samo inicijacija u život.

Huan Sejas je najbolje recitovao stihove don Serhija.

Izbjegavao sam sahrane, listao sam knjige romantičara i mistika. Vjerujem u prirodni red napretka i hedonizma, kao i da su dani pod krovom mistika vatre a dani pod vedrim nebom sloboda druma. Ne tako davno, sa više snage sam pisao Heliocentrični dnevnik, sa više žara. Bila je to vremenska vrteška u knjizi, priručnik za sjećanje i predviđanje. Sva su se vremena slivala u ruku koja drži pero, a danas ću ukrasti tu zamisao. I ovoga trena na obali Nila vidim pašu i Diadora.

1 0 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Limas je rasprodao svoje drevne ćupove i preuredio je sebi život.

Za koji mjesec, kaže - vratiću se u svoje selo. Ono je blizu izvora Rio de la Plata. Adios prijatelji, želim da se odmorim! Ali, Limas je volio naša naklapanja iskreno i čiste duše. Ponekad je znao po-moći sa svojim zatvorenim i pomalo tajanstvenim rečenicama.

Činilo mi se da nijednu riječ u životu nije izgovorio bez razloga i opreza. Bio je veoma snalažljiv, mogu reći i da je bio prijeke naravi i da je bio čovjek-mačka. Limas je bio oličenje onoga što je osvajač nemilosrdno donio na kontinent koji taj dar nije htio primiti. Ako sam dobro naučio Limasove lekcije, osvajač je na kontinent donio pitanje sudbine i time uništio čitav jedan poredak i predstavu jednog svijeta. Zato je sve promjene nastale u toj neravnoteži domorodački narod prihvatao s tugom. Jednom je rekao – Samo su ljudi važni kao kremen za vatru!

Adios Mar del Plata, kaže Limas na odlasku. bilo je to u aprilu kad se nad gradom izmješaju tople kiše i dobri vjetrovi koji stižu do Buenos Airesa. Otplivao je Srebrnom rijekom do njenog izvora.

*

Otkrio sam da su Đenovljani u srednjem vijeku pravili časov-nike od najfinijih legura. Smatrajmo to uspjehom alhemičara i sagledajmo pretpostavku: računajući trajnost i otpornost svakoga metala u leguri – Đenovljani su mogli pronaći vremena za nekoliko života!

*

Brinuo sam da neke predivne ludosti ne unesem u ozbiljan život i da ozbiljan život bude dostojan predivne ludosti.

1 0 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

Upoznao sam Limasa u Gradskoj kući gdje je radio kao kurir.

Poznajem ga kao neobičnog charubu, kao sveštenika u nekom tajnom zanatu, kao čitača poruka i glasova. Bezbroj tragova je postavio u svojem univerzumu i u prošlosti – svakoga dana polazi drugim tragom. Jedino su dva gusta, crna oka ista.40

Dosjetih se Feisijeve brige za gospodara.

*

Bili smo u to vrijeme pravi pravcati mudrijaši, ljudi pored karnevala i pred vratima birtija. Govorili smo i o politici, možda bezazleno. Neko je najprije rekao da La Vanguardia optužuje generala, a Visente Sul doliva ulje na vatru govoreći kako će socijalisti dirnuti i u Huana Perona. Hemijano odmah kaže da će socijalisti dirnuti tamo gdje treba, ako treba i u Perona. I Hektor ga podržava. Sigurno je da to Gabrijel neće oćutati pa kaže da je vlast dobra ako su pametni i mudri oni nad kojima vlada. Hektor sad kaže da mudrost nije prelazna, jer da jeste ne bi postojale vladarske gluposti. Visente dijalektičkim mirom govori da je naša rasprava beskorisna i da mi zapravo zalijevamo cvijeće po kiši. Mudrijaši rekoh. Bili smo na distanci od politike ali aspirin protiv nje ponekad nije djelovao. To je moglo da veže vrijeme između ljudi a moglo se dogoditi da bude dobrih iznenađenja i prave groznice. U jednoj takvoj fantomskoj raspravi Visente je kazao Hektoru – Dragi moj Hektore, kupio sam ti kartu za Rusiju! Prema svim proračunima, bićeš tamo za vrijeme sljedeće revolucije.

Tako je to u mutnim vremenima.

40 Hemijano Rekorta je tako pisao o Limasu u Nevidljivim putnicima.

1 0 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Nekada bi razgovor skretao na dobro poznat teren, među sitna lukavstva i najbolja podmetanja. Povremeno se dosjetimo Hermesa, glasnika Bogova. Dovoljno smo iskusni bili da uvidimo kako se u našim životima sakupilo dovoljno njegovih naznaka.

Ali čak je i Hermes uživao u siesti ne motreći na male ili tužne događaje koje smo poznavali. Ponekad je glasnik bogova bio za-uzet i mi smo to mogli razumjeti. One noći kada je ubijen don Diego Delgado, Hermes je sigurno bio na nekoj zabavi na uzvi-

šenom mjestu. Bilo je to lako i nesrećno ubistvo u Kreolskom kvartu Baija Blanke, još trideset i druge. Doznali smo da je za stolom sve ukazivalo na nesreću i slučaj, onda je neki Santjago Eves optužio don Diega za prevaru na kartama. Vatreni brat dona Anhele nije mogao otrpjeti te uvredljive riječi i ludost srca je pokrenula tragičan ishod. Santjago Eves je za tren izvukao revolver i iz blizine pogodio don Diega u glavu. Bilo je to hlad-nokrvno, muško, argentinsko ubistvo. Odgovor zla. Mi mudrijaši vjerovali smo da je smrt za tim kockarskim stolom bila brza kao misao, bar kao zvuk. Slagali smo se da je don Diego morao ustati sa stola a nijesmo se slagali oko toga da li je odbrana časti zahtjevala tako sudbonosan ishod. Martin Ribera, advokat Delgadovih je onda rekao – Kao kad se isuši korito plodonosne rijeke . Don Francisko Delgado nije mogao savladati umor u duši koji je zavladao nakon smrti njegova sina. Tragika te velike porodice postaje onda sjećanje drugih, nastaje nekakva hladna ontološka praznina u istoriji grada. I dona Anhela je na veoma sličan način razmišljala o tim događajima. Ja sam vjerovao da će hroničar porodice kada zastane da odmori ruku – pronaći izvor sa kojeg su kristali ukrašavali odeždu Kortezovih vojnika. Tako će biti, vjerujem! Kao što je bilo predaka Delgadovih u vojsci 1 0 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Korteza, tragičnih gubitaka i misterija koje su istinite! Čast i slavnu prošlost porodice još uvijek čuvaju nepoznanice, saznanja o najboljima su posakrivana u naoko nevažnim događajima.

S vremena na vrijeme javljala se među nama sumnja da su svi naši razgovori možda jedino neke stranice koje nedostaju u već napisanim knjigama. Bili smo kao stranci u paganskome domu koji žele uzeti malog idola sa zida. Neprimjetno, statuu koja nedostaje – trag koji se iznova javlja. Razgovori su bili nakaradna molitva ili prava mjera vatre. Mirakuli. Pepeo. O onima koji su mnoge dane proveli u dokonim pričama Lopez Saura kaže – To su baksuzni momci koji nijesu upoznali čari Sosite Moreno!

Takve riječi su nas mogle proveseliti iako smo mi dobro poznavali slavnu Sositu. Biće da stari Lopez nije ni mislio na nas! A Sosita je bučno protrčala kroz život, bez opreza i bez ustezanja. Kafanski i kurvanjski život, veoma doličan. Jednostavan život prepun znakova kao ponoć. Najzad, izabrala je Lopeza Sauru da stvara nimalo nezasluženu legendu, a svako pošten će u tom njenom izboru otkriti ogromnu dušu. Dosjetio sam se tri riječi koje je Hemijano u Nevidljivim putnicima stavio pored Sositinog imena – Ogoljeni, živi tango. Znao sam koliko se topline krije u njima.

A onda?

Bili smo suficijenti u odnosu na vrijeme. Uvjeravam vas. Naši su se razgovori borili sa veselim četrdesetim! Na poseban način smo se borili sa simbolima, sa urođenim latinskim tajnama, sa freskama obične i histerične mase, sa odbljescima dalekog rata.

Krili smo se u muzici, u neostvarenom, iza francuskih prozora u Hektorovom stanu. Smijem povjerovati da nas je čuvalo pa-metno, treće oko. I nije bilo večeri kada nijesmo utvrdili bar još jednu relativnu istinu. Kako kaže Gabrijel – Ozbiljne, šaljive i nedovršene knjige. Duhovi u neprekidnom ljetu, dobri momci 1 0 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć iz prisjećanja. Arduinovi gosti u „Klubu toreadora“ među por-tretima Kadene, De Romasa i Santilje. Tamo je crveno svijetlo trofeja okvašeno brendijem ili šampanjcem. Tonijeve „koske“, muški brkati pijetlovi, sramna parada noćnih pohoda. Otmje-na praznina, Demetrios, kaže o tom mjestu Visente. Posmatrali smo kako se Peres Kadena zabavlja sa dvije djevojke i kako se neki političari kriju od pogleda. Sa svih strana je bilo i onih opasnih momaka sa minđušom u uvu i u besprijekornim tamnim odjelima. Na tom mondenskom mjestu novac su rasipali Toni i Visente. Ja to nijesam mogao razumjeti ali priznajem, postojala je neka nevidljiva mreža koja vuče tamo. Magma nabijena muzikom, to.

Ovdje je suština bezosjećajnog pijanstva, rekao je Visente.

Ali u „Klubu toreadora“ je pijanstvo neka vrsta neprekidne slobode, martini sa slatkim očajanjem. Prisjećam se da je neko rekao da u „Klubu“ živi „hedonizam kanalisanog iskustva“. Kao mudrijaši, morali smo svemu nadjenuti ime i pokloniti opis, sve svesti na korisne šifre svojeg tajnog jezika. Brzina vremena bez važnosti bila je neizdržljiva a noći su oslobađale. Poslije „Kluba“

Visente je vozio kola suludom brzinom – kao neko ko pokušava dohvatiti nečiji glas. Palo mi je na pamet, kaže, kako se brzinom mojih kola može mjeriti brzina ovih godina. Stigli smo toliko daleko! Da, Visente, znam da je bilo tako, ali poslije nekoliko godina sve dobija drugačiji prizvuk. Gledam sada na te godine i vidim Veliku Dokoličarsku Revoluciju. Od brzine je ostao samo trenutak sjećanja kada Hektor počne pjevati milonge: glas u staklenom čardaku, prijatelji. Stakleno hermetično srce.

Tada sam sreo Maribel Huja Gomez, upravo u „Klubu“. Bila je to bizarna dama zaljubljena u ludilo – Amerikanka, sumnjiva novinarka, nimfa. Maribel je u tim operetskim okolnostima u „Klubu“ donosila sa sobom opasnost, bogatstvo udvojene 1 0 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

ličnosti koje se preliva na ljude. I od prvog časa pa sve do ove večeri, o Maribel sam mislio na isti način – pijesak koji klizi kroz prste, vrtlog, samosvojna i tužna žena o kojoj maštaju mladići. Toni Leopoldi mi je poklonio to poznanstvo, zapitan nad njenim pravim likom. Ali siguran sam da niko još nije uspio doznati kakva je zaista Maribel! Bila je osoba koja izmiče svakoj privrženosti i svakom sagledavanju. Vjerujem da je to dolazilo od njenog neporecivog instikta i njene animalnosti koja obezvređuje misao i razlog. Njena figura je bila tačka susreta – s jedne strane koketerija, napadna šminka i ekskluzivne haljine, a s druge neka tajna surovost, neravnoteža, histeričan pogled. Vjerovao sam da nosi prsten s otrovom na jednoj ruci a prsten sa suzom na drugoj. Ono što je poražavalo svakoga bila je njena neumjerena potraga za zadovoljstvom. Odbijala je od sebe istom onom snagom koja je i privlačila muškarce. Imao sam strahoviti utisak da može pregaziti svakoga koga želi i da u ljudima oplođava mržnju. Njen engleski sa američkog juga bio je prepun žargona i nedorečenih riječi, mutnog smisla. Nijesam siguran, ali vjerujem da je njeno pravo ime bilo beskrajno drugačije, nepodnošljivo i raznobojno, kao možda Lili Palmer Džons ili Suzan Džekson.

Nikada to nijesam saznao.

*

Jutros je Maribel izdiktirala na telefonu svoj tekst za Georgia Star, Zvijezdu Džordžije iz malog Mejkona. Mogao je biti to putopis, slike južnjačke melanholije ili njeno šizofrenično razlaganje provincije. Pisala je o ljudima koji su bježeći od rata stizali u Mar del Platu iz Evrope. Ljudima koji su željeli ćutati otimala je riječi, vr-

šila je sadistički pritisak na ljude, donosila je zagušljivost. Ali bio je to jedini mogući način da funkcioniše u društvu, da pokrene 1 0 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć sebe. Najbolje od svih sam glumio želju da upoznam taj njen način, hirove ako hoćete. A tek je početak ljeta! Ima predivne svjetlosti i oslobođene prazne razbibrige u Godini nimfe.

Juče je njena golišava figura bila išarana pastelnim bojama u sumrak, tamo spram prozora. Čvrste i krupne obline, perverzna nagost koja nudi zaštitu, u nekom poluprividu potisnute svijesti i mrzi Boga. Čujem je kako pjevuši na verandi – mogla je pjevušiti i čitati istovremeno, kao djevojčica, kao neko savršen i nepouzdan u isti mah. Ali Maribel zna kako da pred drugima koji će večeras doći, uzme ona osjećanja koja vrijede jedino u tami. Siguran sam da će poslije pobjeći u svoj hotel, lako i bez najave, sposobna da jedino o sebi brine za vrijeme trivijalnih misli. Reći će – Obožavam hotele Demsi! Naprosto obožavam!

Idem iza svoje ključaonice, dragi.

Demsi i Maribel – nijedno istinito ime, slab pokušaj da se usamljenosti i neravnoteži podare imena. Toni Leopoldi se od-lično zabavlja mojom strašću za Maribel. Znam.

*

Dama koja će uskoro nestati, tek, kaže maločas – Putujem, Demsi! U jednu čuvenu baštu u Francuskoj Gvajani, možda i u Pana-mu, ako mi iz Mejkona udese put. Ne znam, imam neku ideju, neki pogled sa balkona, nešto što me više ne drži u ovoj rupi.

Sigurno se više nećemo sresti?

Ne, osim možda zbog ovog prevoda iz rukopisa, sitnica. Ja nijesam tužna Demsi. Ljudima nekad treba toliko puno vazduha, idealnog i nepostojećeg svijeta. Sada mi to nedostaje i mož-

da baš zato putujem, bez nepotrebne čežnje da se okrenem na odlasku. Shvataš? Uopšte nijesam tužna i baš ću fino putovati.

Sigurno ćeš pozdraviti Tonija?

Naravno Maribel.

1 1 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

I muzičare u klubu, molim te.

Hoću.

Pa onda, zdravo Demsi, kaže na odlasku. Rukovali smo se pred vratima i za tren se trgla i brzo me poljubila u obraz, i neoprezno i pažljivo, sa potpunom slobodom koja se ne može uloviti. Pametna divljakuša, eksplozija, putnik. Kada je nestala iz vidokruga osjetio sam nov i drugačiji bijes. Pomislio sam na to kako mi Maribel nije ostavila nijedan trenutak da se pripremim za njen odlazak. Nije mi pružila priliku da zaustavim misao. Bio sam zatečen i zlurado sam mislio na praznovanje svoje slobode, na jednu priču u sebi. Jednostavna, najkraća priča – Odjavila se iz hotela i uzela taksi, skoknula je da se pozdravi sa mnom i otišla.

Halo, Toni?

Daaa, čuo sam njegov duboki, zaigrani glas - Ti si Demetrios?

Pozdravila te je Maribel. Upravo je otputovala.

*

SVE SE MOŽE OBJASNITI TAJNIM ZNAČENJEM.

*

Ignasio tu sjedi. Ponekad odšeta do prozora i ništa ne govori.

Nijem. Nikad gori trenutak nijesam izabrao da počnem razgovor. Bio je to samo duh, ličnost u knjizi, medijum svjetlosti.

Jadao sam se o mukama u kojima nastaje roman – Borim se da dodirnem taj greben, da dobacim kopljem do njega! Ali sva se istorija odvija u krugu, savršeno tiho, prošlost se dešava jedino kada se pokreće naprijed, prema događajima koji će se tek zbiti!

I to je ipak moguće – pogodba pera i ratnika! Pa i ti Ignasio vjeruješ tajnim porukama i tajnom značenju! Još uvijek ne vjerujem da anđeli prisluškuju naše razgovore i ne vjerujem da zemlja može da pamti. Veliki Spavač je svršetak ideje.

1 1 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Govorio sam tada Ignasiju kako je Veliki Spavač predivan i sjajan ispod rose, ponekad prekriven kišom. Rosiće još toliko godina i na lica i na riječi, na glasnike Zlatnoga lava i dubrovač-

ku luku, na sestru SMRT, na čudesni greben i daždevnjake, na te anđele koji uopšte ne postoje. Kladim se, dobri moj Ignasio, da može rositi i na san Mustafe-Turčina o kojem sam ti stotinu puta govorio... Jer samo za trenutak, Mustafa–Turčin je zavladao i lavirintom u svojem košmarnom snu, lavirintom u kojem je ne-život, ono stanje koje obezbjeđuje kretanje duha u svim pravcima. I pošto se duh nikada nije mogao obuzdati – Mustafa-Turčin će moći će da čuje pjesmu djevojke koju je sanjao da bježi pred njime. A ko umije čitati padanje rose priznaće da je sudbina jedan jedini dan, ili će spoznati tajne gospodara Kaira ili kakvo je lutanje lavirintom u koji smo pozvani! Onda će sve nestati, Great Slumber, govorila je Maribel nekada.

VELIKI SPAVAČ – greben između Buljarice i Perčina, ogrebotina mora, osmatrač, lettera tranqila/ što je baba snila!

Umetnuto u snove kao sumrak, umetnuto u javu po kojoj tinta zapisuje korak u more, oštar kamen, rakitu, zmije i uzglavlje.

DEMETRIOS – pogled na Spavača.

*

Kao i ti Demetrios, ne vjerujem da potok koji donosi legende iz rezervata liječi od kakve bolesti, izusti Ignasio.

Ignasio se trudio da dosanja ono što je propustio u snu, pa i ja sam to pokušao. Dva vrana gavrana i svete karakondžule, glave sulude. Limas je bio u pravu kad je tvrdio da nijesu sve stvari sa ovoga svijeta i da ne završava sve na ovome svijetu. I Bog je bio u pravu što nam ništa nije otkrivao. Ništa! Svijet se ne mijenja predveče! Bolje da ujutro poraniš, prijatelju!

K’o na pontu od štileta, govorila je baka. Sjećam se, i kao da sad u ruci držim užarene oblutke, u zagrljaju vrelinu i sunčanicu.

1 1 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Osjetio sam strašan umor, okoštavanje, suve usne i žeđ. Djeca su se vajkala između Špicarije i Pasarele, Prstena i Pogađanja vjetrova.41 Mogao sam oslušnuti kako kukavica ponavlja – kupuj-kruh / kupuj-kruh / kupuj-kruh! Mogao sam spavati čitave naredne nedjelje i zaboraviti na uspomene. Možemo nestati u pravcu kojim ruka sve zapisuje.

Bio jednom...

*

Prokopije Cezarijski je za Slovene govorio da su vjerovali u rijeke i nimfe, te da su obožavali vile. Knjige iz antropologije uče da Indiosi vjeruju u Zlatni dan i seljenje duša. Ali ko zna gdje počinju promjene kojih bivamo svjesni? I mnoge iluzije nestanu kada ih prihvate oni siromašni maštarijama. Lijepo je Hektor rekao da je iluzionizam zanat koji vrač najbolje pogađa.

*

U doba razmjene poklona dobio sam tablicu tumačenja snova, vrlo primitivnu i značajnu, baš kao što su i charube vidjele posebne znake u snovima. Dobio sam i divni svjećnjak koji osvjetljava samo na jednu stranu. Sjetio sam se opisa jednog velikog poklona neprijatelju, u tišini drevnog rata – doniješe vino sa zmijskom srži i tračkim otrovom. Za lukavog, posljednjeg neprijatelja u galonu sna.42

41 Sve su to vrste dječijih igara, sa crtežima i granicama u pijesku ili tamo gdje ima prašine. Najbolje igre nijesmo znali.

42 Ulivao je strah, tjerao je na žurbu i krajnji oprez. Bio je čovjek brzine i osvete.

Govorio je da je u svakoj borbi najbolji onaj ratnik koji je smrt sanjao prošle noći! Glava mu je bila obrijana i to mu je sjajno pristajalo. Borio se da susretne najvrednije neprijatelje ili da zaštiti avanturiste. Bio je zaštitnik sanjara a u boju je poginuo. Živio je od žutog hljeba i svjetlosti koja sija sa sablje. ( Zbornik o neprijatelju, izd. časopisa Inferno) 1 1 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Iako vjerni sluga Prorokov, paša se izmolio pred Bel Mardukom koji je paganski Bog, Bog egipatske snage i slave, vrhovni Bog čiji su se sveštenici molili u Vavilonu. I sam Aleksandar Makedonski je polagao svoju ruku na njegov kip! Ali, možda je to dvojstvo pa-

šinih molitvi upravo ono što ser Remzi naziva sunčanim rukama.

Dragocjeno šaputanje.“

(Važno pismo. Opomena.)

*

U Diadorovim stihovima uvijek je izmicao jedan san. Naslu-

ćivao sam da je to bio san veći, viši od objašnjenja. Osjećam nelagodnost koja nastaje u takvim sumnjama i podozrenju.

Pampeano iznad grada donosio je napetost – taj vjetar koji po-

žuruje lakoću može se poigrati i sa smislom.

Priprema se olujno ljetnje veče. Visente Sul i Figuares su maločas otišli. 43

*

„Demetrios je, ako se ne varam, volio neizvjesnost praznog lista, nedirnutu bijelu površinu. Jednom mi je rekao da se možda na svakom listu nalazi nečiji san i mi samo treba da perom podeblja-mo granice. Govori da je u tom trenutku prikladna, hermetična pjesma već spremna u ruci. Možda se želi odmoriti?

Nedavno je zaturio recept iz „Farmacia Serana“ – namaz za odstranjivanje herpesa. Muška bolest trenutka ili bezrazložne 43 Arman Figueras je povremeno dolazio iz Buenos Airesa u koji je otišao još kao mladić. Danas mi je poklonio malu knjižicu nedavno štampanu - Drugovanje sa Bertonom. Pisao je o Anatomiji melanholije Roberta Bertona. Evo riječ s početka knjige: - Melanholija je nova, neujednačena, zavodljiva i dvostruka stvarnost.

Patetika.

1 1 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

čežnje, jedinstveni dokaz o postojanju, dokaz o surogatima i be-skorisnim satima provedenim u sopstvenoj larvi.

Onda se rasprsnula opna privida.

Demetrios je prvi zvuk varke.“44

*

Došao je trenutak kad je nada izjednačena sa gubitkom sjećanja. Nema povratka u prošlost – danas je praznik! Čak i na svojoj verandi čujem kako je grad živnuo, uskomešao se i traži naše prisustvo, naše uloge u svemu. Čuju se razgovori onih koji moraju govoriti i kad su u hodu. Pomislio sam na dragocjenu bolesničku injekciju. I onda tišina. Čuje se samo Karuzo, Na-politanske pjesme.

Postoji divna riječ u jeziku mojih prijatelja. Prepisujem je –

MARIPOSA45.

*

Nedjeljama već nijesam sreo Laskaresa. I Salvatore Ajala je dugo u provinciji i možda se već vratio. Gdje je Cezar Vasilias?

Ortega često putuje i gdje li je sada?

“Opera“, tamo ću uz kartanje sve doznati. Ako ovim mojim stranicama zatrebaju junaci, o njima će se sve čuti tamo ili u

„Zlatnoj kiši“. Večeras, naredne godine.

Jednom mi je Laskares priznao da živi veoma sentimentalno i na neki staromodan način. Nije vjerovao u Boga i nije se mirio sa vertikalom života koja ishodi iz nekog religioznog učenja.

Uvijek je birao mjesto u blizini neke nedoumice ili upita. Na čaroban je način dosezao saznanja: pišući, stvarajući nestanke, 44 Hemijano Čeli Rekorta - Nevidljivi putnici.

45 Mariposa – 1. leptir, 2. noćna lampa.

1 1 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć podmećući večeri i ubistva, kladeći se na borbama pijetlova.

Lijegao je odmah iza večere i bio je prvi ranoranilac u Mar del Plati. Pisao je između posljednjeg noćnog traga i prvog jutarnjeg duha. Nosio je šešir sa fascinantnim sjećanjem, šešir sa tišinom. Otkrio je put do savršenih predjela mašte i pomno obilježio stazu povratka. Ali nestanak je bio njegovo najbolje oružje, još otkada je živio u Perikleovo doba. Laskares je bilo prezime njegove majke koju nikada nije upoznao.

Njegova jedina prava opsesija bile su te borbe pijetlova u areni Pedra Sonore. Bila je to njegova pošast, zloduh, mistični tango. Surovi užitak u tim borbama nazivao je „živost Drakule u meni“! Sa Ortegom se kladio u kratke priče na tim borbama.

Djetinjasto su očekivali da se nakupi dovoljan broj priča za objavljivanje, ali tu se krije trik – na koncu će se priče objaviti pod imenom onoga u čijem su posjedu! Laskares je znak nestanka, compadre! Ostavio je lakonsku poruku kada je napustio grad 1944. godine – Idem potražiti najbolje pijetlove za Sonori-nu arenu!

Laskares od Mar del Plate.

*

Fragmenti i postojanost. Još je u svojim čuvenim Stromatama Klement Aleksandrijski pisao o hronikama koje se opiru pripovjedačima i njihovom naumu da ih relativizuju kroz riječi. To su hronike budućih pisara, reče svojem učeniku.

*

Duša je zahvalna na snovima.

*

1 1 6

NOVA ZVIJEZDA

Pontelimo je paši ponudio zajedničku posjetu hramovima.

Paša najavi da će dan provesti sa Diadorom i kupajući se u Nilu, ali sjutra bi želio obići hramove i čuti Pontelimove prijatelje.

Diador je onda pažljivo ugovorio novi susret sa Pontelimom i pridružio se paši na obali velike smrtonosne rijeke. Osjećao je lako zadovoljstvo danom koji bješe počeo.

Sa obale je Feisi tijela prijatelja u vodi mogao vidjeti kao zamahe leopardove boje. Pomislio je kako vješti plivači mogu zagospodariti rijekom, bar na trenutak. Onda samo odmahne glavom. Prisjetio se kako je u toj istoj rijeci jedan vladar nastojao odgonetnuti sudbinu svoje vladavine. Tražio je vladar odgo-netku iz traga dvorskog sveštenika koji se bavio predviđanjem i lažnim proroštvom. Feisi se dosjetio stražara, pratilaca i svite iza siluete vladara, zabrinutog i surovog, veličanstvenog u takvom prizoru. Bio je to trenutak koji Feisi nikada neće moći zaboraviti, veliki kraljevski događaj. Vladar se molio rijeci i onda je zaronio u nju, nečujan, sa blistavim oreolom smrti oko ramena.

Izronio je strašniji nego ikada, moćniji od svih, kose vezane u zlatan rep, sa prokletstvom čitavog grada na sebi. Svete vode rijeke su ga činile nedodirljivim i on je posmatrao onijemilu masu svojeg okupljenog naroda. Bio je jači od svih njihovih zavjera koje su skovali, bezobzirniji od svakog njihovog plana, vladar države sunca, carstva ako ćemo pravo. Njegovi zarobljenici su sa usana gubili nadanje a ne život, i bili bi pogubljeni mačem 1 1 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć koji je premazan smrću. Drhtao je i strahovao od mjesečine i sazvježđa, ali to je bila najveća tajna. Tajna koja se doznaje nakon smrti, poslije ritualnog čitanja znakova na vodi. Feisi se prisjeti kako je u tom času izgledalo da vladar može zaustaviti i samo vrijeme i promijeniti sve sudbine. Bio je to pustinjski sumrak u pozlati, uzvišeni horizont i beskrajna tišina. Najbolji strijelac zategao je luk i strijela sa otrovnim vrhom je pogodila vladara u leđa. Mučki i divan kraj bez posljednjih riječi. Čitav narod je u potpunoj nevjerici promatrao kako Nil odvlači tjelo sa obale. Niko se nije pokrenuo sa svojeg mjesta.

*

U jesen se spremem na put, pašo. Iz Berenise ću brodom na Put svile. Obići ću Adulis, Virapatnam i Sabanu. Nadam se da će me veliki Indijanski okean nadahnuti koliko i živopisna mjesta u Egiptu.

Smijem li te ohrabriti, Diadore? Poslovi od sultana me vezuju u želji da ti se pridružim! Tek mi se rijetke prilike pružaju za odmorom i putovanjima. Srećom i nadom, ovaj će me boravak u Aleksandriji okrijepiti!

I moje je zadovoljstvo veliko, pašo!

Ali zavidim ti, prijatelju, na slobodi kojom gospodariš! Čovjek koji će lako zapjevati ostaće slobodan! Dobri Diadore!

Vjerujem onim stihovima, pašo – Srce Ozirisa zacijelo iz-mjereno jeste.46

*

„Na veoma tajanstvenoj razdaljini od svojeg utoka u Rumelijsko more Nil krije tijelo nekog okrutnog vladara probodeno strijelom 46 Govori Toth u starom Papyrus ani, Egiatskoj knjizi mrtvih.

1 1 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

čiji je vrh presvučen otrovom. Ljudi koji žive na obali Nila vjeruju da se na tom mjestu vrijedi odlučiti o životu i smrti. Vjeruju da je na tom mjestu voda Nila nalik na suzu. I neka plemena u unutrašnjosti podgrijevaju legende o Nilu, i tvrde kako Velika Rijeka krije mjesto sa kojeg se može iskrasti iz vremena.“

(Vilfred L. Grabenauer – Veliki vodič za istok)

*

Diador je za Ivana Žintilicu ostao misteriozna osoba, ali i njegov trag je sada osvijetljen. Bio je pjesnik i himničar, učen mnogim vještinama i plemenitosti koja je izjedrila liriku. Njegovu maštu mamila je priroda iz koje je učio o tajnama. Diador je izbor riječi poredio sa blistavom kometom, a u učenju velikog Reem Antioha doznao je da se tajna najbolje skriva stihom.

Volio je česte izmjene sunčanih i kišnih perioda, promjene u vrtu. Kada naiđe hamsin, suvi pustinjski vjetar, odlazio je iz grada na nekoliko nedjelja. Imao je pametne, smeđe oči i lijepo prstenje. Svakome je bilo jasno da će u razgovoru nametnuti svoju predstavu, svoju melanholiju ili sreću. Prijatelji su ga voljeli posjećivati i slušati njegove stihove.

*

Paša je obišao svojeg konja u bogatim štalama, a Diador je sve činio da mu se nađe na usluzi i razgovoru. Nakon objeda, paša se odmarao sve do sumraka. Sluge su rashlađivale njegovu odaju ali je paša ipak sanjao čudan san toga dana. Sanjao je trag puža koji blista u mraku, svjetlucavi trag koji se briše i nestaje i onda ponovo javlja. Trag puža između sedamdeset i dvije vrste vjetra! A u snu je nečiji dalek glas rekao – Postoji čovjek koji je uvijek prikriven tajnom i kojeg nikada nećeš primijetiti, ali on jedini zna tumačiti trag puža na zidu.

1 1 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Čudan sam san imao, Diadore! San me je podsjetio na jedan dalek put na Maltu! U nekoj luci bio je trgovački karantin, lazaret u kojem su novce i sanduke polivali vrelim maslinovim uljem. Tako su se štitili od zaraza i bolesti koje nijesu poznavali. Iz znatiželje sam privirio u karantin i na zidovima u tom polumraku sjajio se trag puža, hiljade tragova koji osvjetljavaju čitav prostor! U toj mračnoj rupi moglo se vidjeti kao po danu!

Jedan stari pjesnik je vjerovao da se u tragu puža krije mjese-

čina, reče Diador. Ta svjetlost u karantinu možda je od mjeseči-ne koja se po danu skriva. Možda šala, pašo.

Možda šala.

*

Ne želeći okasniti na susret sa Pantelinom, Diador i paša izjahaše nakon večere. Usput je Diador napomenuo sa koliko neobičnosti Pantelimo upoznaje ljude, pridobija saveznike i izaziva svojeg protivnika. Smion je da ohrabri čulno i nepoznato, srce i stihove, kaže Diador. Poznaje sve strance u Egiptu – one vične na maču i one koji se mogu nazvati učiteljima. Svijetli pašo, učinio si čast kada si prihvatio mojeg prijatelja kao svojeg!

Ah, Diadore, prihvatiću njegov poziv da obiđemo hramove, a imam nade i u jedan blagotvoran susret u Kairu. Vjerujem da će Pontelimo sve udesiti u tom drevnom gradu. Osvježiću svoja očekivanja.

Neka susret koji iščekuješ u Kairu bude oslobođen srdžbe i zavisti, rekao je Diador kada zaustaviše konje pred Pontelimo-vim domom.

Pored trojice prijatelja, u Pontelimovom domu okupili su se i učeni Mahdi Jakub, trgovac Al-Zaber i poseban gost iz Evrope Euđenio Solferi. Uz razgovor i zadovoljstvo, noć je brzo odmi-cala. Svojem prijatelju u Đenovi, Luki Sentanđeliju, Pontelimo 1 2 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

je u jednom pismu opisao razgovor od te noći: Nedavno u mojem domu, bogati i uvaženi trgovac ovdašnji Al-Zaber govorio je da će država sve učiniti da bogatstvo Sredozemnog mora izljubi sa neizvjesnostima u vodama Arapskog, Crvenog ga još zovu. I Devan-paša, iskreni prijatelj našeg Diadora, osokoljeno je govorio o tim pretpostavkama i smionom pokušaju. Čuli smo i vjesti o novim prevodima Mahdi Jakuba i njegovim skupljenim komentarima. A kako je noć ta bila ispunjena svakakvim užicima, i Diador je onda govorio svoje stihove, hermetičnije nego ikad i plemenitije nego ikad.

Sluge, uhode ili duh, već u dubokoj noći kada su čula okupljenih otvorena i neoprezna, dočuće kako je Mahdi Jakub govorio o ženskim tajnama, o bezgraničnoj ljubavi i vjernosti koju pritiska sumnja. Tek pristigao iz Kaira, Euđenio Solferi je rekao

– U Kairu je slavu najljepših Egipćanki zatamnila svjetlokosa žena venecijanskog konzula Turinija! Govori se da je Leukra-tija, najljepša naložnica Mustafe- Turčina koju veziri porede sa svetom bludnicom Ištar i meazijskim nimfama – krila svoj pogled kada je sinjora Turini došla na Noć Suze. Govori se da je sinjora Turini imala na licu čudesnu masku iz Venecije.

*

„Noć Suze bio je jedan od najdivnijih vjerskih praznika u Egiptu preostao iz atonskih vremena. Održavao se gotovo tajno i bez znanja velikih vezira. Kao zapovjednik grada, Mustafa-Turčin ja sa mitološkom pažnjom pripremao proslavu ovog praznika. Noć Suze označava noć kada je suza boginje Izis kanula na zemlju i nagovijestila početak plodonosne poplave Nila. Upravo u vrijeme zapovjedništva Mustafe-Turčina gradom, privrženost ovom prazniku među stanovništvom grada zabilježila je veliki uspon. Ali poput naličja na oštrici sablje, ukaz novog zapovjednika 1682.

1 2 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć godine prekinuo je održavanje ove svetkovine. Jedino tinta istori-

čara slavi usud tog praznika. U knjigama Istorije Egipta može se pročitati - Proslava tajna kao srce Nila kojeg je bez straha odsanjao Ptolemaj Filometor.

Danas postoji vjerovanje da su stanovnici Kaira u Noći Suze na očima imali boju agava i vještinu plamena. Samo korak nedostaje do slike veoma tajnog svijeta! Metafizika i kabala o prazniku pišu na unutrašnjosti pogleda i nastoje uzvik slavlja predstaviti dostojnim znakom. Vjeruje se da je blagorodan mir u grobnici boginje Izis i da podstrek vatre u Noći Suze prehranjuje gladne duše.

Napokon, boje na svečanim haljinama i turbanima su boje Vazduha, Vode i Vatre! Prodavci i majstori boja su graničari na rubu tajnog svijeta!“47

*

Ljubav i naklonost koju će sinjora Turini pružiti paši – posebna je i rijetka kao nova zvijezda, kao topla svjetlost koja postoji u sjećanju.

*

Diador je sjutradan pašu ispratio do puta i poželio mu sreću u izboru i sreću na putu. Otpratio ga je pogledom sve dok se nije izgubio sa vidika. Visoki eukaliptusi duž ceste stvarali su čudnu jutarnju svjetlost. Toplina jutra i slika prijatelja koji odlazi raz-nježili su Diadora, u glavu su se ušunjale mutne i nejasne misli.

Pomislio je na Đovanija Pontelima sa kojim je imao smjerno i uljudno prijateljstvo. Dosjetio se kako je neko u Aleksandriji za Pontelima rekao da izmjenjuje ljude koje sretne! Znam i da 47 U knjizi Ko je bio Mustafa-Turčin? Tu neuglednu knjižicu sačinio je profesor i orjentalista iz Padove Morfeo di Bjankini 1888. Godine.

1 2 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

je neko rekao da je Potenlimo poput šolje prezačinjenog čaja, misli Diador.

Primakao se Feisi. Nečujan kao oko, podsticao je gospodara

– Kakve su to misli, Diadore? Prema Feisiju treba biti okrutan ili popustljiv, kažem ja. Ponekad ja mislim da je sreća što sam tvoj sluga Diadore!

Slušaj, Feisi! Ja ne mislim da si ti tako uzvišen duh koji me čuva! Ti si Feisi čudak, i ja ne poznajem nikoga ko drugačije govori. Na žalost, ja ti vjerujem, reče Diador užurbano odlazeći ka kući. Između krošnji i kalema u vrtu misli su mu nestale kao pje-sak na vjetru i ženske marame. Njegovi prijatelji kojih se prisjeća, oprezna su i posebna koraka, ljube tajne i ruke gnostika. Diadoru su stotine pitanja sjekla razum u najvrelijoj groznici pomješanih osjećanja. Čak i pitanja koja je davno jednom neko u carstvu postavio za nas. Feisijeva pitanja. Pitanja učitelja. I bezbrojne riječi prijatelja koji su sa Diadorom tražili tajnu nauku. Iz sulude igre u glavi prenuo ga je stih iz 1001 noći kraljice Šeherezade koji je veoma volio. Bio je to stih zapjevan u dvadeset i trećoj noći: Što se ikad rastavilo

To se opet sastavilo!

Koji trenutak kasnije se latio pera i na jednom tabaku je zapisao svu povijest grada. Zapisao je kako je Patrijarh Kir predao bez ikakvih uslova grad u ruke strašnom generalu Amru. I užasne događaje koji su slijedili nakon Justinijanove naredbe da se pogubi 200.000 Kopta u gradu, i protjerivanje Ptolemaja Filometora izvan Egipta. Opisao je Kleopatrinu vladavinu biranim riječima.48

48 Kleopatra je bila najveličanstvenija žena koju je svijet upoznao do danas. Svakako, jedna od najljepših. Diador se njenom sudbinom i njenim likom bavio u mnogim svojim pjesmama. U jednoj je naveo – Ta Kleopatra, divna zvijezda mača.

1 2 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Iz prikrajka, vrebao je Feisi. Tada su druge sluge na Diadorovom licu uočile suze, a jedino je Feisi primjetio kako je iz Diadorova prstena na ruci kapnula tinta u travu. Tako je zapisano i ovo:

U propasti grada najdivnija je

neizvjesnost koja nailazi. U poraženom gradu –

pred osvajačima i napadačima -

najdivnija su sjećanja na slobodu!

Svjedoci otmene melanholije stanuju

među balkonima, crkvama i zidinama.

Novi vladari dolaze na ista mjesta.

*

Veoma potresen rijekom sjećanja i silinom povjesti, Diador će liječiti svoj umor i malaksalost. Pošao se odmoriti sa nadom da će se duh razveseliti u snu! I da će meki bijeli oblaci, gore iznad luke Eunostos, zauvijek trajati. U borbi sa snom stigao je Feisiju, koji se vrzmao u blizini, zapovjediti – Nahrani konje, stara ljenčugo!

*

Plovidbu Nilom do Kaira pratile su himne Velikoj rijeci. Jedna od njih govori – Neka je živ dobri Bog, miljenik Nuna, Hapi, oče bogova i Eneade!

Susretali su brodove sa zarobljenicima iz gornjeg Egipta, lađe nubijskih trgovaca pretrpane balama tovara, opremljene vojnike. Obalske straže su propuštale lađu na kojoj su bili Pontelimo i paša. Imali su blagoslov pra-okeana iz kojeg je potekao Nil sa svojim darovima i opasnostima. Pontelimo je sa svojim 1 2 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

latinskim sumnjama razmišljao o paši i njegovim poduhvatima, o Velikoj Kuli i najljepšim mostovima. Vidio je u paši strastven duh, u ljubavi su živjeli učenje i avantura. U narednom trenutku su doplovili do drevne AL-QAHIRE! Bilo je već veče i korak na faraonskoj zemlji ih zavitla u utrobu grada, među upaljene baklje, mirise, među stotinama telala, čauša i kesedžija, kroz plač, bježanje i cjenkanje na bazaru. Sve je gorjelo žurbom i svi su imali lica ogrijana na plamenu sa baklji i lojanica. Čak i na konjima jedva se probijajući ulicama, bili su u vrtešci velikog grada, u mnoštvu. A grad je, kao i svake noći, disao molitvama, ubistvima, lopovlukom ili naricanjem. Tada su dojahali do Azali-saraja. Tu će zanoćiti.

*

Muftija Mehmed Dogan ih je sačekao u svojem domu sljedećeg dana. Gizdavi odličnik imao je neugodan pogled i svijetlu dušu.

Govorio je kao da je pjevao. Alah je veliki, muftijo, pozdraviše ga paša i Pontelimo.

Srećan sam što te ponovo vidim u svojem domu sa prijateljem, dragi Pontelimo! Vrijeme je već nanijelo čežnju za našim susretima!

I ja sam srećan u tvojem domu, muftijo!

U svešteničkoj kući proveli su dan u razgovorima, jelu i piću.

Isprobali su vještine i govorili umne riječi. Podsjetilo je to Pontelima na nekadašnje susrete sa muftijom, slavljenju misterija i dobrim uživanjima nije bilo kraja. Kasnije, kada noć ukrasi lica pozvanih ljepotica i terevenke bi trajale do zore! Ta kuća Mehmeda Dogana bila je pravo klupko nepoznanica u Kairu!

Cijenjeni Muftijo, reče Pontelimo – hoćeš li mi udesiti susret sa Imrom Vahantgaisi? Kada sam je posljednji put sreo, a 1 2 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć to je bilo u ovom domu, strast me je danima držala. Opet moja ludost želi vidjeti Imru Vahantgaisi!

O, Pontelimo! Vijesti sporo putuju! Ta divna je ljepotica prošlog mjeseca nađena na svom divanu otrovana svojom rukom i namjerom. Ostavila je pismo prepuno jeda i samoće.

Pismo sve od razočaranja i nevjerice. Ali opijati su nanijeli bol njenim mislima i njenoj vjeri u Proroka! Kažu da su u ritual-nom miru njene sluškinje udovoljile njenoj želji te posljednje večeri. Sluškinje, bezobraznice, divile su se svojoj gospodarici do zadnjeg časa! Rekli su da sloboda njihove gospodarice nije bila sa ovoga svijeta! Ali, prijatelju, razumno je reći da je šejtan vladao Imrinim mislima čim je htjela da usni nedokučivim snovima!

To je neočekivana vijest, muftijo!

O, bila je to neočekivana vijest za mnoge zanesene glave u gradu! Neki slabi duhom govorili su da je dvije stotine muš-

karaca tugovalo za tom ljepoticom. Kako bilo da bilo, o, njen brat iz Ismailije je lukavošću izborio njenu sahranu po vjerskom redu na nekom tajnom mjestu u Kairu. Ovdje su mnogi bacili pobožne kletve za njom! To je čitava priča o ljepotici, dragi Pontelimo.

Moje sjećanje na nju je kristalno jasno i dostojanstvo ovog doma me suzdržava od istih misli.

O, Pontelimo. Ne bio ja Mehmed Dogan ako u Kairu ne sretneš i divnijih žena! Ali ne zapostavimo poštovanog pašu u našem razgovoru. Vi ste, pašo, došli ovamo sa nekom posebnom željom ili sa posebnim sjećanjima? Učeni pašo, vaše ćutanje odaje strast.

Oprostite na toj neopreznosti, muftijo!

Neka, neka... Vaš prijatelj Pontelimo poslao je ceduljicu po glasniku dan ranije. Znam za vaše brige i za vaše želje! Uz radost 1 2 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

zbog novog poznanstva, tu je i čast što mogu pomoći učenog pašu koji ima naklonost i samog sultana! Znam za vaše misli zaigrane na obalama dva mora i da strepnja potiče od tog poduhvata. Veliko je to djelo, pašo! I još divnija zamisao! Smijem li vjerovati da će se mnoge stare zamisli o tom poduhvatu naći u vašim rukama kao dijamant koji vi treba da izbrusite?!

Hvala cijenjeni muftijo. Takve riječi ohrabruju.

*

Zapodjenuo se razgovor o znanju koje zemlja, tlo, čuva u svojim dubinama. A znanje je ispleteno tako da plod rađa u misterijama, reče Pontelimo. Kada duh prilazi misterijama znanje će se javiti kao svjetlost i novi podsticaj tajnama.

Okupljeni u muftijinom domu se složiše. Paša je napomenuo – I vode u našem tlu odgajaju misterije! Voda je kao svjež trag i kao obnavljanje našeg znanja koje crpimo iz zemlje. U

kojim god pravcima voda prošla – ona mijenja carstva i počinje da od nas sakriva najbolje tajne. Tako su učeni ljudi na Porti shvatili da je neprocjenjivo blago u moru Rumelićana. Iz carske su blagajne pripremili blago koje će omogućiti da i mi uživamo u bogatstvima, a poslovi za koje me je sultan svojom dobrotom već odredio – daleko su odmakli!

O pašo, nije li sreća, kao što se govori, da su močvare između dva mora prošarane jezerima?

Dobre vijesti imaš, cijenim muftijo! To je prava sreća i čudo!

Oduvijek jezera kazuju legende i vjerovanja plemena u blizini.

Beduini motre na jezero Timhaza sa hrabrošću da odbrane svoje legende i mitove. A gnostici iz Al-Šata dokazuju da Balakovo jezero krije obalu na kojoj je oprao ruke sam Prorok, onaj koga zovu Najvećim Gospodinom. A graditeljske vještine nekada moraju poštovati krajnosti duha koji se kazuje legendom ili 1 2 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć mitovima. Tu sam maksimu usvojio na početku ovoga poduhvata i osjetio sam neizvjesnost koja oslobađa! Možda upravo toj tajni dugujem za dobre uspjehe do sada!

Neprimjetne sluge su nudile zgotovljene nargile i novu ka-pljicu odličnog vina. Plemeniti dim i sakupljeni mirisi prijali su svima. I u zgodnom je času muftija rekao – O, cijenjeni prijatelji, učiniću da još ove večeri udesim susret koji paša očekuje.

Pantelimo, vjerni prijatelju, hoćeš li mi pomoći u tome?

*

U zakazano vrijeme sluge su u venecijanskom konzulatu naja-vile posjetu sinjor Đovanija Pontelima. Ugostivši posjetioca, konzul i njegova žena su sa njime podijelili sjećanja na ranije susrete i staro poznanstvo. Na licu konzulove žene bila je por-celanska maska, predivna, najljepša koju je Pontelimo ikada do tada vidio.

Dragi Pontelimo, čuli ste već, vjerujem, vjesti o ljepotici kakva je bila Irma Vanahtgaisi. Strašna sudbina, zar ne, pitala je sinjora Frančeska Turini.

Ah, da. Veliki muftija mi je pričao o tome. Ljutim se na sebe što su moja sjećanja na tu ljepoticu sada tako slaba!

Ako se ne varam, dragi Đovani, bio si slab pred njenim čarima, kaže konzul.

Postoje žene koje mogu promjeniti svakog muškarca, ne mi-slite? Časni viteže, nije li umjetnost takvih dama u činjenici da postoje? Ali, viteže, sinjora u našem prisustvu će nam zamjeriti!

Da li još smijem kazati da je zavoditi ljepoticu kava je bila Irma Vahantgaisi bila kao i zavoditi lik u ogledalu!

Caro Giovanni! Da, vjerujem, ali mnogi ugledni ljudi u ovom drevnom gradu neće reći mnogo biranih riječi za nju! Mi stranci smo ponekad očarani neobičnim! Nije li svojim činom pokazala 1 2 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

svu našu skučenost i nemoć naših iskrenih principa? I skučenost svih naših tajni? Ah, iako već dugo živim na Istoku i volim ga poput radoznalog stranca – želim da i ti povjeruješ koliko je moral ljudi sa Zapada gotovo nedostižan ovdašnjem duhu. I racionali-zam, tako tuđ i nejasan ovim ljudima – odlično je naše oružje!

Oh, da! No, viteže, kakvih je vijesti još bilo?

Konzul se raspričao svojim razmetljivim tonom, začuo se i uljudan smijeh, zveckanje čaša na stolu. Nakon jednog sata je sinjora Turini otpratila gosta do vrata. Ni za tren ne skidajući divnu masku sa lica, sinjora Turini je u ruku svojega gosta pre-dala pismo za pašu. Đovani Pontelimo je u tom času mogao biti očaran čim je rekao – Sve će se udesiti kako zapovjeda tajna!

*

U Azal-saraju je paša očekivao svojeg prijatelja i dobre vijesti. Bio je pokrenut strastima i hašišom, a duh je opremio divnim rije-

čima. Uzeo je najljepši pojas i posuo se mirišljavim uljem. Tada je stigao Pontelimo i predao mu pismo sinjore Frančeske Turini.

*

„Prema ljudskoj mistriji, božanska odvažnost zaljubljenih vodi u smrt, a u božje poslove se ne dira. Herm. XIX“

(Đovani Pontelimo)

„Kada je pašina silueta nestala u ogromnom vrtu, na prozorima Konzulske palate bilo je skupljeno sunce i gusto plavetnilo.

Postojao je u tom sumraku UŽDAT – oko kojim sokol sve vidi, vjeruju Pagani – izvor svjetlosti i sveto mjesto Egipćana. Put na kojem su se sreli zaljubljeni izjednačen je danas sa njihovim životima. U vrtu pred pašom, nesrećna Venecijanka se pretvorila u pticu. Herm.XII“

(Đovani Pontelimo)

1 2 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Ja sam onaj koji vjeruje nepoznatim imenima prirode, kazao je paša u nekom razgovoru.

*

Bič i žbiri Mustafe-Turčina izmučiće pašinog slugu, izmorili su mu tijelo i još više duh. Ali uznesen pašinim mislima i vjerno ga služeći, sluga će tajne zadržati za sebe. Pokazaće odlučnost kojom ga je paša napojio. Njegove oči su tada krvnici bacili među kopita konja a jezik mu odsjekoše govoreći – Tajne više nećeš ni sebi govoriti!

*

„Želio bih da je to bio san kakav nikada nisam odsanjao! Kada bi istina bila da je to san, ja bih o njemu mogao govoriti sedam noći i divljenje bi bilo veliko! Takav san bi se u čitavom carstvu tumačio, i u najvećim zabitima. Ali nema kraja mojoj žalosti koja potiče od saznanja da se sve dogodilo na dubokom jezeru u kojem se kupaju nimfe. Tu tajnu i tu sliku čuvam od mačeva Druza i sel-džuka, tajniče moj. Neizmjeran je bol sačuvati gorku tajnu jedino za sebe, divnu tajnu još i neizmjernije. Da je san – razdjelio bih ga carstvom da bi se i veliki Alah poklonio toj divoti.

Nemam više riječi koje će opisati moju savjest umirenu uspo-menom.“

(Žitije Devan-paše Harbasana)

*

Učeni ljudi su brižno tumačili život Devan-paše i događaje u kojima je učestvovao. U Žitiju su pronašli mnoga objašnjenja ali i mnogo sumnji. I u hronikama su otkrili poneki trag, čak i u knjigama vlasti. Tako su podmetnuli laž da je paša bio u 1 3 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

dubokom nespokoju svoje duše i da je tajni susret u vrtu konzulata bio jedino u pašinom svijetu imaginacija i pričini. To je, srećom, slika jednog divnog, beskrajnog pašinog sna, rekoše.

*

„Demonska priroda nekih ljubavi učiniće ih ukrasom povjesti.

Dobro je pitanje – da li je ljubav u vrtu Konzulata bila takva da se mogla izboriti sa tajnama?

Baštovani koji su sa prvim suncem dolazili da uljepšavaju vrt, govorili su kako ptice ponekad izbjegavaju neka mjesta u vrtu do kojih je teško prići. U tim isprepletenim granama u vrtu stanuje misterija, kažu. Svjedoče i o tome kako u vrtu postoji lavirint kojeg su napravili majstori konzula Turinija. Ali poslije svega, i priče o vrtu će sasvim isčeznuti, posebno poslije zatvaranja konzulata 1794. godine. Tri godine kasnije će nestati i Republika. Brigu o vrtu dugo vremena neće niko preuzeti.“

(Važno pismo. Kraj i početak.)

*

U Aleksandriji je Feisi dočekao gospodareve prijatelje i pozdravio ih. Osmotrio je brigu na Pontelimovom licu i uzbuđenje na licu Devan-paše. Ali već je prišao Diador i trojica prijatelja su nestala u kući.

Pontelimo i paša sanjali su isti san u Diadorovom domu te noći. Jedino je Feisi te sne mogao vidjeti kao na dlanu i još po mraku probudio je svoga gospodara – Gospodaru Diadore, tvoji prijatelji sanjali su noćas isti san u istom trenutku! Vidio sam svojim očima kao po najvedrijem danu, kunem se gospodaru!

Kakav je to san, Feisi? Ispričaj mi.

Sanjali su rugobu koja predskazuje događaje, na nekom ma-skenbalu u nekom italijanskom gradu. A grad je kao i lavirint 1 3 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

– ima jedanaest vrata, i ma iz kog mjesta pristigao, stižem do mjesta koje vodi svim pravcima! A istim putem ponekad zađeš na neočekivana mjesta! Onda na nekom velikom stepeništu pored vrta primijete rugobu sa ugrađenim rubinom na zubu.

I maskenbal je i mnogo njihovih kostimiranih prijatelja na ulicama. Čuo sam pjesmu – San od želja ne smije smjeliji biti

/ Moraš golubice, čipku i čari nam otkriti! Kažem, isti je san u obojice Daidore! Sjeti se da sam ti jednom rekao o Berberima koji vjeruju da kada dvojica sanjaju isti san – onda postoji tajna koja ih za čitav život vezuje. Duh je ponekad istinitiji od smrti.

Brinem, gospodaru, jer nema utjehe što mi snove ne stvaramo.

Smiri se Feisi. Budi učtiv prema mojim prijateljima i ja ću razumjeti tvoju brigu. Sjutra se spremaju na put i san im je potreban ovoga časa. Ubrzo ćeš im pripremiti konje i onda počni da misliš na put u Berenisu.

Ali gospodaru Diadore, zar nećemo jesen čekati?

Učini kako sam ti rekao, Feisi. Ja znam da ti osmatraš nebo i oblake tražeći najpogodniji čas da krenemo. Eh, takav je sada trenutak. Vidim to u tvojem pogledu.

Već žurim gospodaru!

*

„Usred ljeta 1669. godine paša je pristigao u Bolonju gdje će čak tri godine studirati arhitekturu i graditeljstvo. Bio je učenik Sar-donija Steance. Britki i vični um dobro se ugostio u nekadašnjem papskom gradu. Najpoželjniji duhovi su prihvatili mladog pašu i podarili mu iskustvo i pouke ljubavi.

Paša je svojim tajnicima povjerio sjećanje na Bolonju kao grad palata, kula i lavirinta. Kao grad u kojem se poslije Porta Saragosa putnik izgubio u beznađu puteva. Kao grad u kojem maskenbal započinje kostimiranom povorkom sa stepeništa vrta Montanjola.

1 3 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Kao grad u kojem je najtačnija predviđanja mogao čuti od mrske rugobe zaogrnute plaštom od mjesečine. U takvom gradu je paša naučio tajni jezik, a duh najjačeg Bentivolja ga je štitio u svačijoj postelji! Ali u Bolonji je paša špekulisao sa lažnim dukatima i sumnjivim nakitom. Varao je prijatelje ali prijatelji su ga čuvali od pošasti. Zaveo je mnoge matrone i gospodu, ali je njegov duh bio zaveden. Bio je neumjeren i ranjiv. Napokon, posljednjeg dana otjerao je mrsku rugobu od sebe. Sinjora Lieri je u tajnosti sve pripremila za njegovo bjekstvo. Grešnica se nadala da će je paša sa sobom povesti a završila je ko zna kako! Paša je u nevidljivom kaftanu nestao iz grada prihvatajući to kao svoje oslobođenje!“

(Pismo.)

*

Sjutradan su strujanja vjetra bila najpogodnija za pašin put, dan kao sunce velik. Iskreno i srdačno se Diador pozdravio sa prijateljima, tek prećutavši svoju namjeru da ubrza svoj odlazak na Put svile. Paša je naumio u El Mansuru i potom u Bur Said, Pontelimo svojim poslovima. Konji su izjahali i sve je prekrila tišina. U tom je trenutku Diador već mislio o pripremama za put i o novim himnama koje će ubrati na putovanju. Feisi će sa mnom, mislio je – a biće mudro da predložim Zoel da se vrati u dom.49 Biće dobro da se ona doseli, čuvaće je Nil i dobri kućni duhovi! Motriće na prošlost!

Sa svojih ornamentisanih prozora Diador je putovao kroz svoj život. Putovao je kroz Veliku rijeku i prisjećao se pašinih riječi pri odlasku – Radost ovoga našega susreta, Diadore, bješe 49 “Diadorova sestra Zoel bila je najčudnijeg soja! Nosila je prokletstvo djevice na sebi, bavila se lijepim pisanjem i ukrašavanjem knjiga. Boja njenih očiju bila je boja iznenađenja. Nakon Diadorovog odlaska na Put svile, nikada se neće ponovo vidjeti. Danas niko neće moći da otkrije njene tragove.“ (Pismo.) 1 3 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć ometena brzinom događaja! Ne mogu se radovati što te ostav-ljam, ali me tješi veliki Nil i mir koji si pronašao. Po glasniku ćeš dobiti pismo što će ti iskazati zahvalnost na gostoprimstvu i mudrosti. Ostaj mi u zdravlju i radosti, Diadore! Alah se raduje tvojem duhu!

Te je riječi Diador doživljavao sa ljubavlju koja je tiho kli-zila u neobuzdani jutarnji vazduh. Pomislio je da su to riječi zagonetke. Javila se neobjašnjiva, lutajuća misao o tajnama koje povezuju ljude i u isti mah, skrivanje tajni je udaljavalo srodne duhove. Diador će osjetiti kako tiho uznemirenje prelazi u jed, jed u nedokučivosti. Mogao je vidjeti kako sjenka ruke mijenja svoj položaj i kako ruka drži pero. Pomislio je – Možda sloboda prizove imaginaciju.

Poslije dva dana, sve je bilo spremno za put. Feisi je tog jutra ćutao i sakupljao sve znake kao drago kamenje. Na prvom dnevnom svijetlu Diador je zaronio u Nil. Bio je miran i rasterećen od svih sumnji i napornih misli. Bio je siguran da ga vode Nila miluju posljednji put. Potom je dozvolio Zoel da ga isprati niz cestu na konju koji joj je poklonio. Njihovo posljednje viđenje bilo je bezazleno i nečujno. Diador je pritjerao svojeg konja i u grčevitom zagrljaju su se dugo ljubili. U dubokim spiralama sestrinog pogleda Diador je otkrivao zaštitu i odmor, i vjerovao je da je to najbolja vatra koju će odnijeti na put. Po posljednji je put u sjećanju pomislio na Feisijeve sumnje i podozrivost – za njega su one bile istinita varka.50

50 Diador iz Aleksandrije je na Putu svile pronašao svoje utočište. Sebe je zaštitio nestankom u nekom gradu na istoku. Treba vjerovati da je njegovu sudbinu dijelio i neobični sluga Feisi. Najzad, smrt Diadorove sestre Zoel, 1707. godine u Aleksandriji, donosi i posljednji pomen njegovog imena. Naime, „zapovjednik grada u ime sultana preuzima brigu nad kućom koja pripadaše izvjesnom Diadoru, rođenom 1646. a nestalom 1680. godine“.

1 3 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

*

U ljeto 1680. godine Berenisa je već izgubila svoju slavu grada svile. Nove luke u zalivu preuzele su mnoge poslove i mnoge opasnosti koje su ih pratile. Diadorovoj želji da se iz toga grada otisne putevima karavana nije se protivio ni Feisi. U Berenisi je bio kraj pomorskih puteva sa istoka ali i prva poruka od Devan-paše pristigla po glasniku. Uzevši poruku Diador je krišom pogledao Feisi koji je umirao od znatiželje i uzbuđenja. Onda se povukao u svoj konak i pročitao pašinu poruku.

„Diadore, vjerni prijatelju! Čim doznah da si poslije našeg rastanka odlučio poći na put, to me poradova i natjera da šaljem glasnika. Mnogi skorašnji događaji učiniše da me i sam Sultan Mehmed pozove na Portu. Dopriješe do mene vijesti koje su rav-ne najvećim iskušenjima! Naš prijatelj Pontelimo i mnogi moji pomoćnici bjehu pominjani u najgorim sumnjama! I kada ova poruka bude u tvojim rukama, ja sebi smišljam najvještiju od-branu. Ali dugo me poznaješ Diadore, i znaš da sam grešni sluga Prorokov! I popuštam strasti i grlim tajne! Pitam se hoće li me ovoga puta strast povrijediti i štetiti imenu. Ne plašim se, to je istina! Samo brinem hoću li dobre prijatelje nagraditi zlovoljom i lošom srećom. Otuda moje veselje kada čuh da si na putu! Dragi prijatelju, bićeš daleko od pogane sudbine!

Dobri Diadore, barem zaštitu preko svog glasnika mogu ti sada pružiti, a sve u najvećoj tajnosti. Vjera mi je da ću te zateći u najboljem trenutku. Neka tvoje oči vide svijet i za moj duh! I čuvaj moju uspomenu prijatelju! Mir neka ti je u srcu i blagost u rukama!

Graditelj carski, Devan-paša Harbasan.“

*

Pročitavši brižnu poruku, Diador pomisli na umor od duga jahanja, pomisli na mutnu berbersku prirodu Feisija, na pašinog 1 3 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć glasnika koji je bjesomučno morio konja u žurbi. Pomislio je na trenutak kada je glasnik zatekao Zoel u njegovom domu i ne časeći okrenuo konja kroz kapiju. Pomislio je na Aleksandriju u kojoj je više beskorisno živjeti, i na daleka mjesta koja valja otkriti. Prisjetiti se da će Đovani Pontelimo još ove iste večeri u Aleksandriji staviti u kosu dijamant koji je zavodio djevice i mladiće. I ponovo će čuti onaj šum u glasu pred ponoć – Kali-nihtra!

Pomislio je na kupanje u Nilu, na vrelinu ljetnjih dana, na pijanstvo u srcu, na baklje u lukama, na tintu svojega pera.

Uvjeravao je sebe da je sjećanje opasnije od zaborava. Mislio je na ptice koje pokazuju najmanje opasan put, na svoje najbolje molitve i misli u himnama. Sjetio se da je boja paukove mreže sasvim tajanstvena i da je igra svjetlosti na prozorima uvijek drugačija. I da je Nil prigrlio tijelo ubijenog vladara. Sjetio se riječi jednog jevrejskog rabina odanog mistici – Zadrži svoju vatru. Pomisli kao je Feisi mudro govorio – Svaki odlazak je jedna smrt.

*

1 3 6

JELOVNIK DUŠE

Bel tempo, GRAN SECCO...

Priče! Kad bi čovjek posjedovao vještinu da sve priče za-drži u pamćenju! I obične priče mojih prijatelja iz Mar del Plate, i njihove neobične priče pisane vjetrom ili tišinom.

Tako je Leone sakupio na stotine priča i ostao bez daha u važnom trenutku! Drugi su pisali priče u kojima je uvijek nedostajalo razrješenje sudbine i zrenje nekog novog otkrića.

Tada sam upravo Leoneu povjerio priču o sumnjivom proro-ku Harunu iz Aleksandrije – to je priča koja se govori na trgu a ne za stolom, baš kao što je odjek Harunovih riječi snažniji od šapata i poruge okupljenih. Prorok je govorio na jeziku ta-lijanskih pustolova, ponekad znacima, smijehom ili plavom vatrom u duši. Kažem Leoneu da je taj neugledni prorok u Aleksandriji najbolje tumačio san nekog trgovca ledom koji ga je molio za pomoć. San je bio o ptici i svjetlosti i izmicao je drugim tumačima dok je siroti trgovac ledom živio u koš-

maru poruke koju mu san saopštava. Mučio ga je uvijek isti san o putovanju ivicom svjetlosti na čijem je izvoru ptica čiji je poj nalik na krik koji ga budi. Uvjeren u moć svojeg pro-ricanja, s pravom ili ne, Harun je trgovcu rekao – To je tvoja ljubavnica. Dobra je ona žena i opominje te, ti je čuješ kroz krik jedne ptice, a svaka ptica je poruka. Svjetlost je ljubav i ti si na iskušenju te ljubavi, jer svoju porodicu zatrpavaš samo materijalnim dobrima a ljubav im uskraćuješ. Budi pažljiv i 1 3 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć pokoran, ne odbaci ljubav koju dobijaš od nje, ali ni ljubav svoje ljubavnice jer je njena usamljenost njena kazna. Pošto si dobar čovjek, a ja to vidim, poučiću te – svaka ptica zanoći uvijek na istom mjestu, a svaka ljubav nadahnjuje čovjeka.

One noći kada ptica ne usni na tom mjestu, možda ćeš mo-rati da doneseš neku bolnu odluku. Pravovjerni i dobri ljudi tu nikada neće pogriješiti. Leone se razgali u tim trenucima govoreći – Tvoj prorok Harun bi u Argentini dobro zaradio otkrivajući ljudima njihove sopstvene tajne! I način na koji mogu putovati kroz vrijeme!

Priče postavljaju zamke i varke. Kao i sve priče za siestu, ve-

čer, za zagonetanje i dosjetke, najkraće i najbrže priče kakve je kazivao Lopez Saura, Laskaresove hladne i umne priče, priče iz časopisa Sur koji je uređivao Borhes, jutarnje uspavanke. Ali jednoga dana će se sve priče stopiti u samo jednu priču, brzu kao pucanj, nečujnu kao oko, cjelovitu kao prsten.

Priča je ponekad misao sjenke, čudesni vjetar koji nanosi otrov na dušu, ili tek časovnik kojim se mjeri vrijeme provede-no u snu, tiho je rekao Diador za mojim stolom. Zadrhtao sam iako je večer u Mar del Plati bila topla i veličanstvena.

Bel tempo GRAN SECCO, i ova blaga svjetlost.51

*

Bilo je vrijeme odmora i polusna. Ova današnja siesta će umiriti nespokojne iz predgrađa i ratoborne iz ulice Kamačo. Uvijek u toj ulici saznam da je najjači mladić onaj sa najdužom sjenkom, i da je u „vještini zavođenja“ najbolji neki brbljivac, kicoš ili 51 TEMPESTA, piogga, variabile, bel tempo, GRAN SECCO. U borbi sa vremenom – čovjek je živio od milosrđa sa neba, od vremena uhvaćenog u metereologi-ju i sazrijevanje žita u polju. Ova skala bila je način da predvidimo budućnost: NEVRIJEME, kiša, promjenljivo vrijeme, lijepo vrijeme, ŽEGA.

1 3 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

šaljivdžija. A uz sve to, promjene se nikada ne dešavaju u ulici Kamačo, i očekivanja su uvijek ista. Lopez Saura ostaje jedan od najboljih govornika u ulici Kamačo – ispričao nam je jednom priču na koju dobronamjeran slušalac samo slegne ramenima uvjeren da ju je već negdje prije čuo.

Najljepšu ženu provincije La Plata ja sam osvojio na kartama, još u ono herojsko vrijeme oko 1920. godine! Bila je to Sosita Moreno! Devet muškaraca su na kartama pokušali da je osvoje ali jedino je meni to pošlo za rukom! Ne vjerujete!?

Dobro lupeži, sad će vam Lopez Saura pobrojiti njihova imena – Marusio Finjal, Salvatore ‘Loko’ Isijaste, Rodrigo Robega, Klemente Finjal, Viktor Tala, Dijego Pelegrini, Marko Vera, Teo Kasagrande i ja, Lopez Saura!

Tada bi Lopez Saura zastao, pogledao bi svakoga i uvjeren u sopstvenu verziju istine kao što je uvjeren u postojanje Sosite Moreno – sačuvao bi oreol govornika. Iako bi sakrio neki trag ili dodao neko novo ime, on bi znao da mirno, kao nasred okeana, zapali svoj cigarilos. Zato je možda svaka njegova priča bila neponovljiva. Uz to, bilo je nepristojno pomisliti kako Lopez Saura govori neistinu ili izmišlja nečije sudbine. Na neki sasvim neobjašnjiv način Lopez Saura je bio mistik.

Ali ova siesta je zavodlljivija od govornika ulice i povući će ih u laki dremež. Limasa, Kordonea, Sauru, Finjala. Vjerujem i da Sosita Moreno lješkari ovoga časa u dvorištu potpuno zaslužene slave. Sve do zalaska sunca. A za veče, prema suštini pripovijedanja i ljudske slabosti, Lopez Saura će već pronaći nekoga ko nikada nije čuo povijest o ubistvu u Baija Blanci – E, hombre, na moje oči je u Baiji ubijen Delgado najmlađe krvi!

Don Diego Delgado se htio boriti sa Evesom, tom protuvom iz močvare! Vidio sam, hombre, kako je smrt te noći bila vrza kao misao! Ko kad sjenka pobjegne, kaže Lopez Saura na kraju.

1 3 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

„Filozof ili pisac će u Platonovoj državi činiti stvarnost, stvara-ti događaje i njegovati uzvišena tumačenja o njima, sjećanje na njih. Herm. XCII

Praznina i uslovi odlaska. Herm. XCIV

As-Salik je ime onoga koji je svoj lik okrenuo ka Proroku, piše nam Šabestari. Herm. CXX“

(Đovani Pontelimo)

*

Od vremena prvih doseljenika na kontinent isti je ostao jedino nepovjerljivi pogled Indiosa, mutan, prepun nepovjerenja i gnjeva. Možda i koji neotkriveni trag kroz močvaru iza grada, trag koji su preživjeli Indiosi čuvali za svoje bogove. Slavni kolumbijski sveštenik Isidor Mareča davno je opisao sred-njovjekovnu igru mača i krsta nad glavama pagana i nije krio krivce – Indiosima je dao mitologiju, hrišćanima je dao krivicu.

Indiosi i doseljenici su na koncu izgubili svoju slobodu, a izgu-bivši slobodu i ljudi su se promijenili. Beskičmenjaci i mangupi su proćerdali bogatstva. Oni najbolji muškarci nijesu odoljeli avanturi i opasnostima. Rekones, Horhe Diaz, Luis Mesenes, Flako Žobes... Ni ta imena ne govore mnogo. Moji prijatelji tvrde da je to ipak bilo pravedno vrijeme – opasnost je dolazila sa čovjekom kome je revolver za pojasom, ili od čovjeka čije je čizme okvasio prljavi Rio Azul. Ali, evo trideset godina kasnije, znam dobre puteve u ovoj ogromnoj zemlji i znam da svaki muškarac ima revolver negdje pri ruci! I znam da je vedrina života uvijek pomiješana sa sumnjom opstanka. Znam da se ŽEGA hrani umornim ljudima iz polusvijeta i ženama koje jedino maštaju. Znam i kada ljudi postanu ranjivi i skrivenog 1 4 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

ponosa, ili kada ih ulica uništi. Smisao svemu potreban kao dah, piše Osvaldo Ortega.

Ta kukavica Santjago Eves, potegao je revolver iako je don Diego očekivao muški napad nožem! U istom trenutku me je barut oprljio po licu, čujem nepromjenljivog Lopeza Sauru.

*

Neka sam proklet, podvikne Limas – ali ti Demetrios svoje pi-sanije nikada nećeš dovršiti! Baš si naumio drumom koji drugi izbjegavaju! Ali ja ću ti reći, amigo – sve što uradiš na svijetlu dana preradiće nečiji san po noći! Svaki će ti charuba na svijetu to potvrditi!

I Cezar Vasilias mi je svojim učiteljskim tonom govorio –

Takva se zamisao ne može obuhvatiti knjigom već jedino životom. Uvijek zaneseni i oprezni Helinjo će reći da je pisanje posao onoga koji vidi tragove a ne vidi put. Luda i mudra glava, pomislim – al’ rukujmo se sa Velikim Spavačem, dragi Masedonio. Rukujmo se.

*

Tri burna vijeka traje moja potraga. Bolest me je naučila da tri vijeka nekada nijesu duža od tri zimska dana u kojima je nebo isto kao što je bilo u tim zamršenim vjekovima. Bolest me je naučila i ovom veselom jeziku, strpljenju i ljepoti neostvarenih zamisli. Za vrijeme tri vijeka potrage, cvjetovi u magrebskim vrtovima, laki i dostojanstveni, lunarne ili suve arhitekture – preš-

li su put do zapisanih šara na tablama i povezanim stranicama knjiga. Zato jer neki narodi cvijetom ili čak kitnjastim slovom obilježavaju svoj nestanak. I nestanke. Ali jutros, u subotu ovog gospodnjeg kalendara, bio sam nestrpljiv iščekujući vijesti o aferi na Suecu. Zar pismo nije moglo požuriti, posmislio sam. Zar 1 4 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć događaji čekaju? Sitni insekti su se okrenuli ka blijedom suncu i to je bio dobar znak. Stihovi Kalila Džubrana koje sam čitao imali su u sebi neku muziku prostranstva:

Kao svjetiljku, uljem ga je napunila Astarta, boginja ljubavi, a zapalio Apolon, bog muzike.

On je jedini koji se kiti

jednostavnošću

Da li je Kalil Džubran mislio na ljubavnika ili na čovjeka koji ljubi smrt? Nikada to nećemo doznati, jer od svojih tragova nećemo vidjeti one tragove koje želimo da nađemo. Pontelimo je rekao paši – Čak se i vrijeme, pašo, ograđuje putevima.

Drum za moju maštu. Najbolja su poznanstva sa nepoznati-ma. Nepoznato je poznato, vijest nije novost, ni čovjek nikada nije dovršen. Bog će stvoriti ženu ove subote i jedna će riječ biti jedna rijeka.

*

Vidim zelene zastavice pobodene u mulj oko Timzahovog jezera, logor de Lesepsa i njegovih pratilaca, beduine na konjima koji su oprezno posmatrali strance. Površina jezera je nestvarno mirna.52

„Nećeš mi vjerovati Kler, piše de Leseps svojoj ljubljenoj ženi, ali svaki pogled beduina oko nas je kao prijetnja. Jedan je jutros pritjerao konja do našeg šatora i preko tumača mi je povjerio priču o čarobnjaku i neimaru. I piše kako je jednom čarobnjak nekom 52 Suecka kanalska kompanija je tokom 1858. i 1859. godine dovršila sve radove na gradnji kanala. Slavni graditelj toga doba Ferdinand de Leseps bio je konstruktor i nadzornik svih radova. U njegovom šatoru na obali Timzahovog jezera bjehu u jednom kožnom povezu i originalni nacrti Devan-paše Harbasana.

1 4 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

zanesenom neimaru otkrio da se na dnu ovog jezera krije najdivniji svod od postanka svijeta. Spokoj je oplemenio taj svod, kazao je čarobnjak, ali ga ljudsko oko ne smije vidjeti. Zaroniš li u mirne vode jezera suočićeš se sa kaznom. Kao što pretpostavljaš, draga moja Kler, zaneseni graditelj nije odolio iskušenju. Narednog je jutra lju-tito otišao kod čarobnjaku i rekao mu da je njegova legenda lažna.

Nije lažna, mirno odgovori čarobnjak – već si ti neoprezno zaplivao u magijskim vodama i slika je nestala. Svod koji ti nijesi vidio postoji ipak negdje u našem velikom carstvu. Da bi ga pronašao, a tvoja te groznica tjera da ga pronađeš, i da bi se uvjerio da je najljepši od svih svodova, trebaš podnijeti kaznu jer si od prirode ukrao savršeno oko. Učini mi se da primjetih kako je zaneseni neimar samo odmahnuo rukom i izašao iz čarobnjakovog doma.

Ova povijest dalje kaže da je prošlo mnogo godina u kojima je loša sreća pratila neumornog graditelja. Njegovi najamnici su stradali na radovima koje je započinjao širom carstva, karavane su mu otimali razbojnici a rodbina mu je pobijena u nekom sunit-skom ustanku. Jedan njegov ljubavnik je kažnjen Muhamedovom kletvom. Najzad, poslije tolikog gubitka, priznao je moć legende i opomene čarobnjaka iako na sve četiri strane svijeta nije naišao na svod kojem bi se divio kao nečemu što je nadahnuo sam Alah!

Ali tokom gradnje džamije u Bitlisu za Hašim-beja, kasnije je prozvaše Hašimija, neimar je doživio nepoznato iskustvo i susret sa velikim tihim silama nemogućeg. Iako je svod oslikavao po zamisli zadužbinara, boje koje je nanosio kičicom bjehu boje Timzahovog jezera pored kojeg je čuo legendu o najljepšem svodu. Kreacija nei-mara bila je kreacija samih anđela, a to se ni dan-danas ne može objasniti. Proveo je nekoliko dugih mjeseci u oslikavanju svoda, mu-

čila ga je nesanica, u košmarima je vidio jasne predstave i zauvijek ih je gubio. Kada su njegovi pomoćnici uklonili plahte i skele da bi Hašim-bej vidio dovršeno djelo – na svodu nije bilo ničeg. Samo 1 4 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć mutne šare boje jezerske vode. Neimar je stajao nemoćan kao kip i izgubljen pred ljepotom praznine. Hašim-bej je to smatrao poru-gom i izdajom, ali kako je bio mudar i rječit, neimaru je samo da-

šapnuo – U vodi jezera, mora, rijeka i okeana je sakriven tvoj trud.

Ako si okajao neki stari grijeh, sada si slobodan. Na ovom svodu tvoj najbolji učenik će oslikati poruku Alaha.53

Ponesen blagoslovom bega, neimar se zaputio ka Timzahovom jezeru gdje će, nag u vodi i očišćen od sumnji u mitove koji ishode iz zajedničkog transa – zaronivši samo jedan jedini put, vidjeti svod naslikan upravo onako kako je kičicom bio zamislio i svod u Hašimiji u Bitlisu. Poslije više nikada nije gradio, odbijao je bogate vezire i njihove ponude, samoćom i meditacijom je dosegao potpuni mir. Njegovi najbolji učenici nijesu mogli dosegnuti vještinu majstora i to ga je rastužilo. Život na istoku je, draga moja Kler, kao potonuće među nama hrišćanima. Nikada se neću odbraniti od misterija i zagonetki!“54

Zaronih u toplu mutnozelenu vodu jezera, a ono kao da je nastalo tog trena. Imam li talisman pri sebi, pomislih.

*

Danas je svjetlost ista kao onoga dana kada su se na turniru borili najbolji mladići za ruku done Marije Delgado.

*

Jednoga dana mi je Marija Eskobar povjerila priču koja na oča-ravajući način potkazuje stvarna dešavanja i sudbine. Njen mladalački žar dao je krila toj priči. Don Serhi je drijemao pored 53 Legendu o čarobnjaku i neimaru de Leseps je pažljivo zapisao u pismu svojoj ljubljenoj ženi Kler. Pismo je poslato iz Sueca u jesen 1858. godine.

54 Iz istog pisma, sa čuđenjem i pomirenjem!

1 4 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

nas, a Marija se na početku zagledala u kišu, možda u ljubav i smrt, možda u predstavu koju igra. Ali lijepim curama je dozvoljeno sve i nije im dozvoljeno ništa!

Hervasio Kosta mi je ispričao ovu priču, Demetrios. On kaže da ju je doznao od svog ujaka Maćede, još u doba noćnih pucnjava u Mar del Plati. Vremenom su ljudi podebljali tu priči ali ja mislim da je istinita, i tek malo dodirnuta maštom. Pa, pri-

ča kaže da je u šesnaestom ili sedamnaestom vijeku jedan slavni turski umjetnik pokrenuo oluju duhova! Bio je vodeći duh muslimanske renesanse i neimar, i povjerenik samog sultana. Bio je bogat i ugledan, stekao je uticaj i izvan granica carstva, ali volio je pustolovan život, pijanstva, hašiš i žene. Možda se upravo na njega odnosio stih jednog hroničara koji je zapamtio, o umjet-niku čija sablja i mjesečinu može posjeći. Tada Marija Eskobar kaže – Demetrios, ko god bio taj umjetnik, ja sam zaljubljena u njega! I ja u njenim očima vidim tu zaljubljenost.

Priča otkriva da je jedina njegova ljubav bila žena nekog ta-lijanskog viteza i diplomate. Bila je to tajna i tragična ljubav, a glas o toj strasti, ljubavi i boli razdvojenih ljubavnika stigao je do mnogih. Marija je u priči bila nepokolebljiva – Ipak su se oni sastajali, zato što je to bila takva ljubav i što su im pomagali moćni i bogati. Priznajem, zvučalo je stvarno, kao trenutak iz najličnijeg iskustva. I zar bogati i moćni, toliki sveštenici, oficiri i bogataši, zar nijesu oni branili poredak i proširivali granice zemalja? Istovremeno, kao i svi na ovom svijetu, branili su svoje male interese i slabosti. Život ih je darivao ljepotom i raskoši, ali glave su gubili lakomisleno ili u stogodišnjim ratovima ili u nekoj zavjeri. Zar je moglo biti drugačije?

Kako god bilo, prema Marijinoj priči, možda i prema podme-tanjima u priči koja su se vremenom nakupila, taj se umjetnik u jednom svojem velikom poduhvatu u Egiptu upleo u špijunsku 1 4 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć mrežu Venecije koja se borila sa Turskom za prevlast na Medi-teranu. Zbog ljubavi prema ženi koju nije mogao da zaboravi!

Zbog svojih elitnih poroka, možda i zbog želje da napravi svoje remek-djelo. U tom poduhvatu koji je bio graditeljsko čudo toga vremena, on je koristio nacrte najboljih tehničara ali i mistične, nerazumljive spise koji su ga zaveli u mislima. Preko tih zagonetnih spisa i polutajnih društava mistika, kroz poznanstva sa trgovcima začina i znanja, našao se opijen i neoprezan pred iskušenjem koje ga čeka. Ali tada pomislim, gledajući u lijepe crte lica Marije Eskobar – možda je njemu najvažnija bila ljubav kojoj se nekada zavjetovao. I to bi dalo smisao svemu.

Jedan umjetnikov prijatelj u Egiptu ga je pozvao, baš kao i nekog špijuna iz Venecije koji je lutao tim zemljama u to vrijeme. Ponudili su mu prijateljsku pomoć da susretne svoju ljubav a od njega su dobili čitavu zamisao poduhvata koji je započet.

U tim mutnim poslovima, priča kaže da se susret dogodio u nekoj vili pored Nila, pod mjesečinom i bez svjedoka. A ipak, meni je don Serhio rekao da su pravi svjedoci uvijek nevidljivi, kaže Marija i nastavlja sa žarom koji je sakupila sa neba, čini mi se – Ali sudbina je stavila ruku na sreću zaljubljenih poslije tog susreta! Bio je to susret o kojem je Hervasio Kosta govorio kao bludnik, namjerno pretjerujući a sve da bi sa mnom... znaš već, Demetrios! Znao sam, mogao sam da naslutim Hervasiovo skriveno oduševljenje što je može zavesti pričom koju romantična Marija Eskobar sluša otvorenog srca.

Susret u vrtu u koji su samo odabrani smjeli da kroče nije mogao ostati tajnovit dovijeka. Ljudima koji su bolji od svijeta, svijet nikad ne dopušta da zadrže tajne. Ja sam tako gledao na sudbinu umjetnika i njegove ljubavnice – I sada... sa otkrive-nom tajnom se nije mogao spasiti život umjetnika. Sultan je, prema priči, bio bijesan. Njegova je vizija bila upropaštena zbog 1 4 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

ljubavne strasti. Ja mislim Demetrios, da su špijuni svu tu divnu priču zamutili svojim lažima koje su koristili kao istine. I don Serhi misli tako, kaže Marija, a onda nastavi – Saznalo se ko je sve umiješan i nije bilo milosti za uhode u Carigradu, podmet-nute sluge u vilama moćnih, za sumnjive strance i avanturiste koji su bili upleteni. Posječene su mnoge glave, drugi su pro-tjerani i zaprijetio je rat između naroda. Ali, ja vjerujem da su Hervasio i njegov ujak, i svi koji su ovu priču jednom prepričavali, da su uljepšali kraj! Po meni, a i don Sehi vjeruje isto, kraj svih uključenih u aferu bio je kao u paklu i sa njima se sudbina nemilosrdno obračunala. Nije bilo oprosta, a ipak me je Hervasio uvjeravao da ljubavi iz ove priče odgovara jedino misterija.

On kaže da je umjetnik pomilovan i da je pod nekim sretnim okolnostima živio kao isposnik i mistik dugo godina kasnije.

Njegova ljubavnica je bila primorana da tri godine skriva lice pred svojim mužem i da se ne pojavljuje u javnosti. Taj talijanski vitez je čak tražio da njen grob bude neobjeležen poslije smrti jer to bludnice zaslužuju. Umjetnikovi prijatelji su birali časnu smrt pred sultanom, glavom su platili i neki nevažni ljudi jer su se zatekli na krivom mjestu u tom trenutku.

Shvatio sam – Marija Eskobar je cijelim svojim bićem traga-la za umjetnikom za koga je mislila da je stvaran i da živi možda u velikom Buenos Airesu ili čak u nekoj provinciji u Argentini!

Ona je u ovoj priči pronašla svoje ishodište! Posumnjao sam da je i don Serhi na neki način pripomogao tome. Zato je je mogla biti ljubavnica koja će pokrenuti čitav niz nepredvidih događaja, jer je oko nas bilo ono vrijeme u kome se strast mogla osloboditi jedino uz patnju.

Pred čarolijom jedne priče se nije moglo govoriti i zato sam ćutao. Marija je dokaz za priču ili njen čuvar? Ima li svaka priča svoj ekvivalent u životu? Je li istina iz fikcije manje važna od 1 4 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć učinjenih neistina? Ali prenuo me je Marijin zvonak glas – Uh Demetrios, ako je sve bilo kako je u priči, a ja nekako znam da to protumačim... znam da se iz tolike ljubavi rodila tragedija za sve. Oni koji su umjetnika podučavali mistici i pomogli mu u ljubavi bili su za tren pogubljeni. Umjetnik je možda imao samo malu nadu da će izabrati časnu smrt. Njegova dragana je bila išibana i protjerana u najmračniji manastir iz kojeg neće nikada više izaći. Eto to se dogodilo.

Tišina. Trenutak. Znak Lava na Marijinoj duši.

To je Marijina priča.

*

Možda je ova priča bila samo jedna romantična storija koju je Marija čula usput, za nekom večerom ili na verandi među poznanicima. Ko to može znati!? A možda će se jednom otkriti da je ovu priču Hervasio Kosta izmislio kako bi privukao Marijinu pažnju i pošao sa njom u krevet. Ruku na srce, nije bio jedini koji je to priželjkivao! I izabrao je vješt način, bar onoliko uzbudljiv kao što je bio njegov život političara i kockara. Ali Don Serhi, kojem je Marija bila supstanca života toliko godina, sigurno je to naslutio i kasnije je u njenu priču podmetnuo sumnje i intrigu. To je ličilo na njega.

*

Evo stiha Diadora iz Aleksandrije: Riječ je leptir / na zlatnom koncu misli

*

Pošto je Don Serhi pred Mariju postavio tragove na koje će ona natrčati, sigurno je i Venturu, baštovana koji je obilazio njegovo dvorište, jedne večeri ubijedio da se pred njom predstavi kao 1 4 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

najveći znalac o vrtovima, i što više, kao čovjeka koji zna mnogo o tajnama. Tako je Ventura Mariji rekao – Slušao sam jednom tvoju priču znajući za tajnu u njoj. A i listao sam stare knjige o la-virintima i vrtovima koje su prepune priča i iznenađenja. Naučio sam iz tih knjiga da su vrtovi iz Kortezovog doba najsavršeniji.

Ljudska nebriga je učinila da je još samo par njih cjelovito i da se mogu vidjeti. Ako se ikada odlučiš potražiti jedan od tih vrtova

– budi pažljiva jer zemlja ne ljubi svačiju stopu. Stupi u taj vrt sa ¾ tajne i kostimiraj se kao velika dama. Oslušni rijeku koja je u blizini i čućeš dobar savjet, omiriši duvan koji raste pored staze do najskrovitijeg mjesta. Najbolje skriveno mjesto je i najlakomi-slenije i najuzbudljivije – to je krug svjetlosti u noći, dobra i loša sreća, svršetak privida. Nemoj popustiti svojoj znatiželji i ne žuri tom posebnom mjestu ako nijesi sigurna da baš to želiš. Nepromišljen korak u žurbi može učiniti da smrtno povrijediš duhove onih koji zauvijek ostaju u vrtu svojih susreta!

*

Don Serhi me je naučio da opasnost ponekad živi u nečijem proricanju. Rekao je da pažljivo osluškujem riječi jer nikada ne treba biti siguran da neka od tih riječi nije nož, kaže Marija.

Davno je to bilo.

*

Marijina priča bila je ispričana u ključu škorpiona, kako je zapovijedao Mars, bog kojeg su kabalisti identifikovali sa uni-

štenjem. Prepletena južnjačkim temperamentom, priča inkor-porira borbu i smrt, a borbu i smrt jug otmeno suprotstavlja suncu i životu. No i Kabala uči da jug objedinjuje uništenje i akciju, nestajanje i pokret. Za mene je zavodljiva Marijina pri-

ča potekla iz regeneracije nekog bujnog sna i iz promjenljivih 1 4 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć semestara nečije prikrivene patnje. Uprkos tome, kao da je živa na lakoj svjetlosti jeseni. Kao i don Serhiju, učinilo mi se da njenom pričom možemo mjeriti varljivost i da su zakoni realnosti sasvim izlišni. Opet varka, pitao sam se.

Negdje skrovito u Marijinoj priči otkrio sam tihu ljubav prvog pripovjedača prema varvarima, ljubav prema njihovoj snazi i imaginaciji, i mitovima.

Kako joj to saopštiti?

*

Stranice koje iluzija nosi na obalu okeana. Stranice na kojima se traga za Onim koji je na drugoj obali sakupio dovoljno iskustva da ispriča jednu vjernu priču. Stranice podudarnosti i slučaja, zore i sumraka. Sloboda iza ovih mojih rastrzanih misli je neograničena i bremenita.55

Veliki Spavač je upitao – Demetriose, kakvi su tvoji sni? O

njima nikada ništa ne govoriš.

I odgovorio sam, nevoljno – Svejedno je kakvi su moji sni.

Ono što je važno je pitanje da li su oni koje sanjam povrijeđeni tim snovima.

*

Dokle je išla potraga u koju sam dobrovoljno bio upleten? Što je u istraživanjima dosegao Ivan Žintilica?

Ostale su neuslišene njegove želje da stigne do libanske obale ili Aleksandrije. Dvije vrećice dukata spremljene za taj put njegov je sestrić unovčio u par revolvera za dvoboj položenih na čoji u ukrašenoj kutiji sa natpisom – U DVOBOJU ĆE I 55 Odlomak prepisan iz Heliocentričnog dnevnika. Prethode mu nekolike stranice o raznim igrama i dosjetkama, a slijedi crtež noćnog neba, nevješt, kao rukom djeteta.

1 5 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

POBJEDNIK I PORAŽENI OSJETITI SNAGU DUHA,

NE ORUŽJA!

Claro, kaže dona Anhela Delgado – moj časni otac me je poučio da su neki nesrećni putokazi u prošlosti bili samo prasak nečijeg oružja. A i mnogi će pomagači uljepšati sudbine junaka za kojima se traga. A poučio me je, najzad, da su dva ogledala u svakom od nas, u svakom tijelu: na jednome se ogledaju dani a na drugome ljepota sudbine.

Sada je dona Anhela bila oslobođena tih biljura na kojima će jednoga jutra i same suze izrasti, i svoje ljubavi prema doktoru Roči, i svoje zakopane porodične prošlosti. Na onom svijetu je mogla da čuje još jedino svoje tragove. Kao da nisu koraci.

Ali ja ovoga časa očekujem vijesti iz Aleksandrije. Evo As-Salika i Anđela Slatkorečivog upletenih u ovaj jutarnji dah.

Evo veselja kome nema razloga.

*

Ponekad bih u svojoj neumjerenosti ka izolaciji odvezao kola izvan grada, daleko od mirnih naselja Indiosa i daleko od srca grada. Dio ceste povijao se uz željezničku prugu za Buenos Aires.

Bila je to prilika da se utrkujem sa blještavim kompozicijama i pogledima začuđenih u vozu. U toj trci sa sopstvenim vremenom, vozio sam sve dok prašina ne prekrije sjedište pored mene.

*

Demetrios i drugi doseljenici u Mar del Platu imali su običaj da u pravom trenutku izaberu djelotvorno ćutanje (zbog jezika, tuge ili sumnje!), i pritom da navuku onaj melanholičan izraz preko lica. Smatrali su nebo uzbudljivim a vjetar mudrim. MELANHOLIJA UVIJEK TRAGA ZA DUŠOM U KOJU ĆE

SE NASELITI, rekao je jedan od njih. Njeni su zvuci iskovani 1 5 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć u djetinjstvu, u osluškivanju šume u brdima. Melanholija u nekom ćudljivom trenutku može biti sestrinska, i učiniti da sjećanja budu figure u oblacima. Melanholiju raznosi vjetar, kazaće Ignasio Ravana jednog dana.

Toliko.56

Bio je to glas iz ulice Pinjeiras, pomiješan sa mirisom štam-parskih boja i olova. U toj ulici još se pamte jahači sa svijetlim oružjem, osvojeni trofeji na turnirima, i žene koje su pokazivale grudi mameći namjernike i lakoumne mladiće. Ali ko o tome još treba da brine i sve da pamti!? Nije li ipak sve to neka neizvjesna prošlost?

Utonuo sam u san u kojem sam među čempresima pogledom lovio kukavicu koja se nikada ne otkriva. Moja baka me je naučila toj vještini, ali kukavica će se u narednom trenutku oglasiti:

ku-puj kruh

ku-puj kruh

ku-puj kruh

U toj rugalici prikriveno je sjećanje na crne ženske marame, na oči zažarene od skrivenih suza, na rosu koja je suza umrlih.

ku-puj kruh...

*

Prepuštali smo Hemijanu da izabere konje u ulici San Salvador.

Bivši konjički oficir je to najboljle znao uraditi, imao je oko da 56 Odlomak iz zavjereničke knjige Cale Pinjeiras. Sumnje u tu šaljivu družinu dotiču i Laskaresa, Ortegu i Ignasija. Njihov je moto bio u pjesmuljku: U cale Pineiras/slavna prošlost već je iza nas/i svi slavni dani/već su izbrojani!

1 5 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

izabere poslušnog i dobrog konja kod Tisijana Ročestre. Birali smo i najljepša jutra za jahanje, a pomalo smo priželjkivali da to budu dani „kada ćemo napokon da mijenjamo svijet!“ Visente, ili Hektor, rijetko da su išli obojica, Hemijano, Demetrios. Izjahali smo.

Možda sam baš na našem posljednjem jahanju prvi put doista razmišljao o Hemijanu, o njegovom životu zapravo. Osjetio sam onaj trenutak koji svako doživi kada stupi u naizgled nepoznatu šumu i odjednom shvati da je nekada boravio na tom mjestu.

Hemijana sam upoznao u Doseljeničkom birou dvadeset i sedme/osme, bio je neka vrsta pravnog savjetnika strancima pri sudskim sporovima. Združio se sa mnogim inovjevrcima i pustahijama, vrijednim ljudima i lovcima na sreću. Bio je nevjerovatno lijep muškarac koji je zaljubljen u samoću – to nikada nijesam uspio da odgonetnem, tu njegovu čudnu naviku da se plaši svoje muževnosti, ljepote i svojeg glasa! Razveo se od Vere Galantes iste godine kada su se upoznali Kasandra Flores i Visente Sul. Prvu priču napisao je u četrdesetoj i govorila je o tome kako su Indiosi u jednom predgrađu trgovali novčanicama od 1, 2 , 5 i 10 profecia, što bi rekli – novčanicama od 1, 2, 5 i 10 proročanstava. Bilo je zanimljivo što je na kraju priče ponudio i cjenovnik svih potrepština koje ste mogli kupiti za te novce; ako se ne varam, kilo smeđeg cukra koštalo je 2 proro-

čanstva, sapun je koštao 1 proročanstvo a automobilska guma 7 proročanstava. Možda i zbog te maštarije, Hemijana sam za-mišljao kao čovjeka koji može da predvidi događaje, a iako je to čudno i neobjašnjivo – znam da je mogao da predvidi i sudbine nekih ljudi. U jednoj priči koju je kasnije objavio, zaokružio je svoja saznanja o svijetu koji se ne živi već naslućuje. Napisao je

– Kada je u knjizi sakrivena tama, onda je u mašti pisca prestala svjetlost nade.

1 5 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Izaziva to nevjericu, a ipak je tako bilo.

Tvoj junak iz Aleksandrije, kaže Hemijano zamišljeno – za nas može biti čovjek prošlosti ali i čovjek budućnosti. Mi ne sudi-mo racionalno o tome već je to naš doživljaj. Kažeš, bio je mistik koji se izražava stihovima. Možda je tvoj junak pronašao kopču putovanja kroz vrijeme, kretanje naprijed-nazad, ali sa motori-kom misli koje su autonomne, razumiješ? Meni se dopada ideja da se prošlost koja je stotinama godina iza nas nekome u drugoj stvarnosti čini kao budućnost! Zar to nije moguće, pitam te?

Rekao sam da mi se dopala njegova ideja.

Ako tragaš Demetrios, traži u tom pravcu. Zašto bismo mi bili jedini koji imaju REALNOST, rekao je posebno naglasivši tu posljednju riječ. I nije griješio. Kupio sam njegovu misao za 5

proročanstava! Bio sam ushićen lakoćom koja izvire iz njegove širine i nesputanosti, čak i iz sumnje da li je ovo naša REALNOST ili smo mi samo zamišljeni junaci iz nečije bujne mašte.

Diador je, kroz njegova usta, pronašao ravnotežu u radosti života i radosti tajni. Najviše zahvaljujući Hemijanu, Diador je postao lik koji je u knjizi „važan kao kremen“.

Po drugi puta sam bio očaran kada je Hemijano predvidio dešavanja u pobuni Felisija Očoe. Sve se pokazalo do u dlaku tačno! Vjerujem da me je tada Hemijano uvjerio da će biti sau-

česnik u ovom rukopisu.

*

Pobuna u pokrajini Rio Negro. Razgovor je na konjima, predaleko od Mar del Plate. Hektor je svedok na Božjem sudu!

Felisio Očoa je okupio lupeže u želji da ovlada brdima i putevima u pokrajini. Imao je i dosta sreće na početku pobune.

Pitam se kada je sreća okrenula leđa Felisiju Očoi, kada se doga-

đaji okreću protiv onoga koji ih je pokrenuo, rekoh.

1 5 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Ako se sjećaš, ne tako davno njegova je osvojena teritorija bila veća od slobode koja je Felisiju pripadala. Nije bilo izdaje među njegovim ljudima, pomagali su mu i seljaci, imao je do-ušnike na sve strane. A ipak je tada počeo da gubi, odgovorio je Hemijano, pa nastavio – Sada ne znamo što će se još dogoditi, koliko krvoprolića i patnje, ali ja vjerujem da će njegova strast zamutiti odmetničku, zdravu pamet. Bude li tako – on je gotov.

A Indiosi?

Koliko znamo, on se sa njima dogovorio da ih ne dira ukoliko se prave da su njegovi pobunjenici nevidljivi – drugim riječima, privolio ih je da budu neutralni i da federalcima ništa ne govore.

Možda je tu ključ? Potcijenio je njihov ponos, čini mi se... i to na njihovoj teritoriji. Oni su ipak suviše ponositi da ne bi reagovali na tako jeftinu ponudu i ja mislim da će baš oni biti kobni za Felisija Očou. Samo... pitanje je kada će nešto preduzeti.

I ja tako mislim, kaže Hektor.

*

A ovako se dogodilo.

Nekoliko mjeseci nakon našeg razgovora Očoina pobuna je bila okončana. Ostao je samo miris baruta i strasti u vazduhu.

Drugi razgovor na konjima, predaleko od Mar del Plate.

Ponovo je Hektor na Božjem sudu!

Bio si u pravu Hemijano, kada smo jednom pričali o Očo-inoj pobuni, rekao je Hektor. Indiosi su imali ključnu ulogu a Felisio je u sebi nosio previše strasti. Pamtiš li da smo o tome razgovarali na ovom istom mjestu?

Hemijano potvrdi klimanjem glave. Šešir je činio sjenku na njegovom licu.

Ako Felisio Očoa postane mitski junak, to će na onome svijetu moći da zahvali Indiosima, rekoh. Kada su podmetnuli 1 5 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć svoju najljepšu djevojku Očoi, postupili su kao bogovi u helen-skim tragedijama. Nadahnula ih je snaga mita koja se ostvaruje na javi. A u mitovima se tačno zna što će se dogoditi – tako su i oni znali što će doživjeti Očoa i ugradili su ga u svoj mit. Mislim da je to smisao onoga o čemu je Hemijano jednom govorio.

Da, tačno! Šale radi, to je mit o desperadosu kojeg je otrova-la Indijanka lažno se boreći za njegovu ljubav, kaže Hemijano oraspoložen – Predviđao sam da strast određuje sudbinu ali sam iskreno sumnjao da to može postati mit ili legenda. Mislio sam da je našta istorija nešto razumnija.

Na početku je bio usijana glava koja zamišlja da je oslobodilac i kralj siromašnih i nejakih. Ako se ne varam – bilo je suludo očekivati da će jednoga dana postati to što je postao, kaže Hektor.

Felisio Očoa je bio udvojena sjenka Emilijana Zapate i naj-goreg gradskog ološa. Takva igra naravi se rijetko dešava i u njoj ne iskri talija niti neizvjesnost: talija izmiče onome ko je traži a neizvjesnosti nema kada se jednom dogodi smrt. Bio je čovjek lak na riječima i opasnostima, ali bespomoćan pred misterijama. Ja sam u to vrijeme pobune duboko u to vjerovao. I pomalo pristrasno sam očekivao da će Očoa pronaći način da se časno nagodi sa Indiosima i tako pokrene neke promjene u toj zabiti.

Ali to što je u duši bio nepovjerljiv prema njima platio je papre-no!57 Očoa se našao u poziciji da više ne stvara događaje. To što je trgovao oružjem preko granice i što je zvao razne protuve i ološ u Kerminu – to su bili samo znaci. Pljačka i ubistvo u Marsiju su prelomni trenutak pobune – od tog dana njemu je život namet-57 Najljepša Indijanka u brdima pokrajine Rio Negro je zavela Felisija Očou i pod-metnula mu otrov. U žrtvenim obredima su Indiosi tu mladu djevojku, zvala se Konsuela, uveli u svoja predanja i stare prosvijetljene mitove. Ukrasili su je sudbinom i odveli pred Očou kao Veliki Dar. Samo za trenutak su bili zaljubljeni jedno u drugo. U narednom trenutku se otrov razlila kroz njegovu odmetničku krv.

1 5 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

nut i sve su odluke iznuđene. Izgubio je prednost prvog poteza i to se pokazalo kobno po njega. Ta nemogućnost da promijeni stvari u svoju korist učinila je da ga poslije toliko godina doživlja-vamo kao junaka provincijske sudbine. A narod i u ovo vrijeme tako doživljava Felisija Očou, jer je uvjeren da postoji nada da se ostvari nemoguće. Da se u svoje ruke preuzme i konačna odluka.

Onda smo potjerali konje niz klanac koji su federalni policioti nazivali Krvavi klanac, ne bez razloga. Čuo sam odjek kopita na-

ših konja kroz stjenoviti usjek, šištanje zmija u suvoj travi, škripa sedla, vazduh – možda se to oglasio duh Felisija Očoe prizvan našim razgovorima!? Koješta, pomislih, ali Hemijano je dovršio ovu bajkovitu povijest – Poslije svega mi se čini da je Felisio Očoa sasvim slučajno izabran iz prašine ove istorije. On je slučajni, ne-namjerni izabranik Velike Prošlosti. Bio je sačinjen od neslaganja i nemirenja, nije mogao kontrolisati strast kojoj je zbog toga povlađivao, a nije bio ni potpuni miljenik sreće. Kao odmetnik, ja mislim da bi poživio još neko vrijeme, ali kada je stupio na teri-toriju na kojoj bogovi odlučuju, bio je kažnjen. Zato Demetrios, mislim da je Očoa dobar primjer za tvoj roman. Najbolji.

Uvježbani konji slijedili su put natrag do konjušnica Tisijana Ročestre u ulici San Salvador. Obasjavalo nas je sunce sumraka, blago i pretvorno. Konji su bili krotki, oči su im bile pametne i tamne. Iznad nas se i vjetar primirio. Samo ne ptice koje nose poruke.

*

Bio je to dan predug kao prašnjava provincijska cesta okružena plodnom zemljom. Kao naša predviđanja nepouzdana kao pla-ninski drum u Urugvaju ili Anadoliji. Jedan od onih trenutaka kojih se neprekidno i živo prisjećam: vrijeme ponekad ne uzima od beskorisne ljepote.

1 5 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

„Ova moja bolest je vrsta fantastične groznice. Ali neću ti o tome, jer čovjek se lako umori od svoje ravnodušnosti.

Juče sam dovršio čitanje tvojeg romana i napisaću ti što sam sanjao i što neuspješno pokušavam da protumačim. Ti ćeš razumjeti.

Sanjao sam tvojeg pjesnika Diadora iz Aleksandrije u Laska-reseovoj kući. Mislim da je to bio on, prema opisu i licu koje se mijenja, a za Laskaresovu kuću sam siguran. Pa toliko puta smo se tako okupili! I sanjao sam kako Marija Eskobar tajno viđa svoje ljubavnike krijući te susrete u sjenovitim vrtovima od istoka do mjeseca. Gabrijel, naš prijatelj, užasnut je doznao kako se njegova krv još prije tri stotine godine pomiješala sa krvlju jednog plemena na Olholali. Sanjao sam Visentea kako se prerušava i poigrava sudbinom, ne bez sumnje ali ipak neustrašiv. U njegovom pasa-portu kojim putuje kroz vrijeme i događaje je italijansko ime, boja očiju plavetna a osobeni znak mladež na ramenu. Pokojna dona Anhela je u mojem snu protjerana u samostan kod San Severija, sa maskom na licu i sa ljepotom grešnice. Ignasio Ravana je bio čuvar gradske hronike kojem ste ti i Hektor neprestano podvalji-vali – upisivali ste lažne sudbine, dopisivali imena i mijenjali godine u kojima su zapisine važne astronomske promjene. Pa ipak, najčudnije od svega u tom zbrkanom snu koji se rasuo kao perle –

bila je slika Sosite Moreno. Ona predstavlja djevicu u prazničnoj crvenoj haljinici koju je njena majka čuvala baš za tu priliku. Na-smijana djevojčica nam izmiče i mi je ne možemo sustići: i u snu, kao u staroj laži Lopeza Saure, čujem tika-taka njenog budilnika.

Kada sam povjerovao da je san najzad svršen, desilo se da me je Visente, u svoj toj gunguli i u neobjašnjivim krugovima smisla, poveo na plovidbu nekom moćnom tamnom rijekom.“

Bilo je to Hemijanovo pismo poslato iz bolnice u Buenos Airesu 1940. godine, kada se liječio od tuberkuloze. Naravno, bio sam srećan zbog pisma koje nudi toliko mogućnosti da 1 5 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

drugačije vidim stvarnost. Iste večeri sam pažljivo privolio Limasa da mi kaže što misli o snu koji je doživio Hemijano. Sada znaš tajnu, brecnuo se i pokrio ćutanjem.

*

Hemijanovo pismo je za sva vremena postalo crta razgraničenja između krajnosti i stvarnih namjera. Mnogo puta kasnije, ljude na ulicama u Mar del Plati doživljavao sam upravo onako kako je naslutio Hemijano u jedne košmarne noći. Bila je to zgusnuta poema sa okeana, Limasovo predviđanje prošlosti i Hemijanovo predviđanje naših budućih uspomena! Pružena mi je prilika da budem pomalo prorok ili neko ko čini najzaludniju stvar na ovom svijetu. Spasonosne su bile riječi Ignasija Ravane – SVE

SE MOŽE OBJASNITI TAJNIM ZNAČENJEM!

Baš tako.

Ali već sam umoran – trideset tri godine sam proživio pod ovim istim nebom i ne mogu doznati tajnu njegovih promjena.

A nebo nikome ne dozvoli da ga pamti.

Hoće li naići neko da me razgali i nasmije? Možda naiđe Toni Leopoldi u neobičnom zelenom odijelu i sa novim kicoš-

kim šeširom? Ili...

*

1) Najvještiji u mačevanju među nama bio je brat Gabrijela Armendarija. Zvao se Salvatore, ali rijetko je on dolazio u našu ulicu Kamačo.

2) Najmisteriozniji odlazak iz Mar del Plate bio je odlazak Marije Eskobar 1942. godine, u ljeto.

3) Govori se da je najljepše ogledalo u cijeloj Argentini ono u kući familije Delgado. Izradio ga je Hanibal Alves za donu Anhelu Delgado, vjerno poštujući stare alhemijske pouke.

1 5 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć To ogledalo u kući Delgado ima modri sjaj tragike, i gusti srebrni sjaj koji pada na prošlost. Visente Sul ga je opisao kao ogledalo za izgubljene snove, a ja sam se divio mreni koja se sakuplja po uglovima ogledala. Majstor Hanibal Alves mi je jednom povjerio da su mnoge ljepotice naručivale ogledala na kojima će za sva vremena biti ovekovječen njihov najljep-

ši izraz i najljepši pogled. A nema sumnje, Hanibal Alves je bio umjetnik ogledala i jedini koji je mogao napraviti nešto tako čudesno. On na svojoj umjetnosti nije mogao zaraditi u Mar del Plati ni u cijeloj zemlji, i sredinom rata je otišao u Sjedinjene Države. Tražio je Svetog Grala i govorio, šaleći se, naravno – Čitanje sa ogledala je nauka samoće.

4) Najbolju novost u ulici Kamačo čuli smo 1939. godine od Lopeza Saure. Lopez je tada uzbuđeno rekao – Časovnik Sosite Moreno, moje divne Sosite, kasnio je jutro dvadeset tri minuta!

5) Najotmjeniji gest u čitavom gradu bio bi kada Salvatore Ajala u svom savršenom ritualu mirno pripali novu panatelu.

6) Najljepše ljubavno pismo napisao je Visente Sul svojoj Kasandri Flores. Najljepše udvaranje bilo je Hanibala Alvesa kada je poklonio putno ogledalce jednoj dami iz ulice Asunsion. Hanibal je ovlaš zagrlio mladu ljepoticu i rekao

– Draga, ogledaj se u ljubavi.

7) Najbrže od svih u Mar del Plati vozio je Visente Sul. U doba kada jutro otkida od noći – bio je neuhvatljiv i za policiote i za prve zrake sunca. Nedavno je kupio novog chevroleta i u njemu je zaista bio Veliki Dendi.

8) Najubjeđeniji peronista u ulici Kamačo bio je Gabrijel Armendari, a najubjeđeniji trockista Hektor Saksa-i-Diaz.

9) Najbolji igrač karata u Operi bio je Marusio Finjal. Ipak, neko je jednom posumnjao da je u tome bilo i varanja. Zbog 1 6 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

te uvrede, njegov brat Klemente je istukao nekolicinu ne-iskusnih kibicera.

10) Najbolji posao u ulici Kamačo imao je Helinjo – sakupljao je znake za predskazanja.

11) Najbolje tajne, ipak, ostaju skrivene.

*

Vremenom je neprimjetno iskopnilo prijateljstvo sa Basaldom Hovimom. On je izabrao drugačiji život, bez neumjerenosti i sa malolm trunom uzbuđenja. Nije volio južnjačku druželjubi-vost, ni boemska pretjerivanja, ni razgovore po navici, ni kartanje. Ipak ga i danas volim zbog onih starih vremena iako su ga

„svete“ građanske dužnosti odvele u neki drugi život. Gotovo bez namjere, Lopez Saura je to najbolje oslikao riječima – Eh, ja mislim da Basaldo nikada nije poštovao provincijske zakone!

A Huan Sejas! Rijetko smo se sretali, ali bi tada naš razgovor bio iskren i uljudan, ne bez dobrih namjera. Možda smo se tako zbližili zbog svog niskog rasta, ko zna? Nedavno mi je rekao da je do sada objavio oko 500 priča kroz bezbroj novina, magazina i književnih revija. No njegova strast za pisanjem nikada nije nadmašila njegovu strast prema klađenju – trke pasa, borbe pijetlova, trke konja na hipodromu, fudbalske utakmice u Kordobi i Buenos Airesu. Priznao je jednom da nikada nije uspio da uobliči priču o konjičkom derbiju iz 1926, najboljem derbiju u Mar del Plati. Ipak, pročitali smo mnoge njegove fantastične priče koje su, zapravo, i hronika ovog grada. Ali bez obzira na sve, Huan Sejas se kladio na stvaran život, na lakrdiju i đavolske trikove. Ništa drugo.

*

Osvaldo Ortega je izgarao za svoj časopis Inferno, borio se za njega i mnogo patio zbog nekog neuspješnog izdanja. Radovao 1 6 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć se svakom retku koji su mu slali pisci iz čitave zemlje, svakom crtežu ili fotografiji. Nedavno je kupio kola i bio je pred že-nidbom sa prelijepom glumicom Penelope Diaz. Ponekad su ga luksuz i uticaj, isto koliko i intelektualna zanesenost, činili najboljim stanovnikom Mar del Plate.

*

Visente Sul je banuo jedne nedavne večeri tražeći utočište sa svojom novom prijateljicom koju je tek upoznao i zaveo. Kao i uvijek kada je dolazio tim povodom, govorio je šapatom i ugasio bi svijetlo u kući. Sjedjeli bismo neko vrijeme u mraku i šaputali, naravno, zbog Kasandre Flores. Ali te večeri mi je Visente rekao – Dobro Demetrios, majku mu, priznaj da nikada nećeš završiti svoj roman. On se, draga, vezao za svoje junake i ne umije da se te ljubavi oslobodi, reče tiho svojoj prijateljici koja o svemu ništa nije ni znala – Kako hoćeš, druže, ali tvoj roman treba da se zove Knjiga Demetriosova, i tačka.

*

Nikada dovršena lista sudbina.

*

1 6 2

CRNA RUŽA

I za ono vrijeme bila je to čudna i velika povorka. Ljetopisci se slažu da je to bio najveći tovar nakita, poklo na i znamenja za jednu ljubav. Na taj je način Mustafa-Turčin kupovao sebi naklonost ljepotice kakva beše Imra Vahantgaisi. U ljetopisima se uvijek pominje plemićki status lijepe Imre, njena vještina ljubavi zbog koje je prost narod njoj darivao ime „Crna Ruža piramida i Nila“. Kako god bilo, Imra Vahantgaisi je odbila naklonost zapovjed nika Kaira i nije htjela udovoljiti njegovim željama. U

bijesu i nevjerici je Mustafa-Turčin zaprijetio ljepotici da će je još iste noći učiniti svojom Svetom Kobilom!

U tovaru ljubavi Mustafe-Turčina, koji je težio 25 libara, bilo je crvenog velura, srebrnih pehara i kupova sa reljefom, svilenih pojasa za najljepši trbuh, najotmjenijih ogledala, baklji sa pozlaćenom ručicom, naušnica i kolaj ni. Na velikom pladnju bio je i poseban dar Mustafe-Tur čina - posječena glava mladog trgovca Rufuza koji bješe Imrin naložnik.

Zapovjednik Kaira je u tom času uživao u opijatima i muzici koja odjekuje njegovom palatom. Ali ništa ne može skriti osvetu iz pogleda! Svojim guvernadurima se povjerio da se darovi pružaju kako bi nam uzvratili još vrednijima. I kučka će na poklon umiliti se, reče. Na oštrom i mrkom licu vodila se borba opijata sa pijeskom razboritosti, čula su sjekla kao dijamant. Mustafa-Turčin, vele hroničari - i riječi je koristio kao otrov, rijetko i sa beskrajnom prijetnjom. Ali pažljivom oku nije 1 6 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć moglo promaći kako se njegova prijeka narav isijava kao sunce i bori sa dušom u vladarskoj odeždi. Bila je to surova borba i u stvari - borba između prošlosti i opasnog hira. Činilo se da Mustafa-Turčin čuje glasove ptica što su zanoćile u postelji od čoje i zlatnog somota. A možda je posumnjao da su dojavnici strahovali od njega i zato mu lagarije javili? Možda je i mlijeko opijata, tambure, ova svirepost vladanja. Ovamo sluge!58

Tada se zaputio domu Imre Vahantgaisi, suveren ma lenog i zlog carstva, jednog plavog i jednog zelenog oka, veličanstven na svom konju i osvijetljen plamenom baklji i mržnjom. Šare duž neba su ukrasi koje poklanja sam Hipnos, predivni sin Nikte i Tartara, Bog sna! Ta silueta gospodarevih konjanika! Samo će srdžba neprizorne du še narediti da stražari i sluge pođu u postelju ljepotice Imre! Takva duša joj šalje grijeha dostojnog da okiti svaku božicu. Njegova vrhunska naslada, želja zlobnika. Moraće ljepotica Imra da te noći primi šejtane i hrišćane, puškare čije oružje treba očistiti. Zahtijevaće Mustafa-Turčin go zbu koja će biti kao trag mjeseca. Najbolji strijelci i stražari, najvičniji konju-

šari i najljepši robovi, svi će oni biti na divanu Imre Vahantgaisi i poštivaće želje svog gospodara. Mustafa-Turčin je bio zavaljen na divan sa zlatnim prugama i uživao je u prizoru koji je naredio.

„Uz đakonije, nektar i mirođije, medovinu i najfinija vina - trideset je milosnika zajahalo Svetu Kobilu i ukrasilo je srebrnim barutom.

Pred zoru, kada je mjesec sunce i sunce mjesec, Mustafa-Turčin je naredio - Gozba je završena!“59

58 Preko svojih sluškinja je Imra Vahantgaisi poručila Mustafi-Turčinu da ne želi doći u njegovu palatu i biti mu naložnica. Takav je odgovor bio ravan najvećoj ludosti i najvećoj hrab rosti! Bio je to glas koji je proletio Kairom! Ali ovoga časa, u svojem je domu Imra okružena sluškinjama koje je miluju, na divanu od kremezina, ugri-jana bakljama, mirišljavim soli ma ukrašena. Posvuda je bilo daha blagosti.

59 Morfeo di Bjankini: Ko je bio Mustafa-Turčin? (Padova, 1888).

1 6 4

VJEŽBE IZ SJEĆANJA

Stara porodična kuća sada je daleko dvadeset i četiri noći. Ha, bio bi to patetičan povratak! Takva je čovjekova duša! Patetična kao publika u Drami ili kao gosti na „Plesu subotom“. Duša ra-splakana sitnim trikovima. Nestvarna i to pla. Liči na posljednji dan divnog sunčanog perioda.

Gotovo je uvijek na takav način počinjala moja avan tura sa sjećanjem. Rijetko sam povlađivao uspomenama, a možda sam i silno želio da me te uspomene ne promi jene. Pravio sam čak i zabilješke o tim stvarima. Vreme nom se prikupilo nekoliko djelića za mozaik. Tako sam u Heliocentričnom dnevniku 1935. napisao – Po nekad vidim razrušene kule, puškarnice na Midžorovom Kršu, Veli kog Spavača. Dosjetim se priče u kojoj su se branioci branili još jedino vrelim uljem jer im je ponestalo municije. Dosjetim se tugovanke o precima koji su sa istočnih krajeva Balkana na jug došli sa povikom i bez namjere da se vrate u svoju postojbinu. Naučili su novi govor i vještinu trgovine, izrađivali su ćupove u koje su se mogli čuvati i najveće tajne.

Vjerovanje da horizont podržava sunce bilo je za njih najveća nauka. Vjerovali su i da močvare čuvaju blago. Znali su tajnu u lozi Simeona Mirotočivog.

Drugi put, isto u Dnevniku, naredne godine – Znam da u prisjećanjima melanholija bere moje riječi i nesređe na tužna razmišljanja, noć ukradenu sa prstena mjesečevog repa. Melanholija ovog okeana koji se budi svojim ogrom nim talasima.

1 6 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć Ona neodlučnost koja je kao zapadni vjetar. Nekakva blaga snovidost koja pomaže da vidim svoju obalu na ovoj kiši. Planine pod čijim se krilima ne sanja. Kuće u zavjetrini u kojima nije moguće dva puta razgor eti istu vatru, kuće za kišnicu, za opstajanje. Postoji jedino određen, sračunat i predviđen život.

Predosjećaj praznine.

*

“Dobra stara vremena. Baš tako. Eh kume - nema toga ko neće popustiti svojim sjećanjima na njih! Ni naše prepametne priče i druga mudrovanja tu ne pomažu. Dobra stara vremena su kao dobro staro vino - što starija to bolja!“

Pisamce na zidu, 1947.

*

Imao sam želju da ogledalo otisnem u knjigu. Ali, prijatelji, moj pokušaj nije uspio.

*

Berba grožđa me uvijek vraća u djetinjtvo, u tu iskrivljenu, divnu pred stavu. Podjseća me na tople košulje i miris voća, na miris duvana koji se gnijezdi na prozoru. Brdo za kućom bilo je najveći brod na svijetu! Pećina koja me je na njemu očekivala bila je tek dio atlasa neotkrivenog svijeta. U tom malom djetinjstvu čuvali su me duhovi, a postojala je i neka tajna staza u džardinu sa dunjama i breskvama, sa narandžama i mendulom.

Tajna staza! I gusta hladovina bora i demonska priroda. Kamen sa jutarnjim suzama, miris trave. Put koji su napravili Austri-janci odnosio je najbolje ljude u svijet, a otud su se vraćali kao potpuni stranci. I kao u ovom času, kada bi naišla groznica i bolest me savlada - ja sam vještiji sa uspomenama. Onda njihova 1 6 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

sloboda gubi svoju bezbrižnu sustavštinu, svoj pješčani sat, svoju mitološku vatru. Nadmudrim ih. Ništa bolje od izdvojenog života i saznanja koja se nabave pri putu. Kao kad pri velikom uzbuđenju izgubite dar govora.

*

Zimski mir i svatovske pjesme, vatre u kućama i nečujne želje skrušenih žena. Jednom sam posmatrao kako se pogledom zausta vlja mač, a jednom smo vidjeli kako komete ulaze pod naš krov. Drugi put dogodilo se da na svih šest prozora naše kuće privire djevojke iz sela želeći što bolje vidjeti svatove koji pran-gijaju uz pjesmu. Ali dešavalo se da ponekad krišom zazvoni mo na crkvi u ponoć i svi bi se pitali što se to događa. Dešavalo se štošta. Kao kada je želja sakrivena u rukavici - kada se rukavica navuče i želja se ostvaruje.60

*

Kupovao sam jednom u nekoj kolonijalnoj trgovini na Topoli-ci, u Baru. Bio sam mlad i ta trgovina mi je pokazala neke znake, pojavila se luda i nesnosna želja da nestanem u nekoj od onih romantičnih uličica na kutijama slatkiša i čaja. Danas znam da sam bio zaveden, ali nije to neki grijeh. Zavela me i Grkinja koja je radila u toj trgovini. Beskrajno zaljubljen dolazio sam svakoga petka i u trgo vini svaki put ostajao minut duže nego ranije. Jednoga petka smo otišli u sobicu lučkog pansiona koji je bio u blizini. Sa prozora se vidio veći dio luke, jedan tegljač i olovnosiva barža na doku. Bilo je toplo i u mraku te jeftine sobice smo čuli povike nosača u luci, lupkanje sanduka i večer-nji žamor. Zvala se Melisa i imala je istetoviranu malu pticu na 60 1_Zapis iz Heliocentričnog dnevnika.

1 6 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć ramenu. Bila je iz Aleksandrije, nekada zaljubljena u mornara koji ju je napustio u Solunu. Mirisala je na sapun i likijer, na tajnu i izgubljenost. Čak i nezreo, kakav sam bio te večeri, mogao sam osjetiti da njen pogled govori o beskrajnom lutanju i traženju sreće. Izašla je iz sobice prije nego se sasvim smračilo i u narednom trenutku sam se upitao da li može odletjeti mala ptica sa njenog ramena. Ležao sam i mislio na nju, na kutijice čaja i mirisnog kakao-praha, na tek kupljenu kravatu, na plovidbu i nagodbu sa sobom. Zaspao sam u novoj košulji u kojoj je Melisa željela da me vidi. I svuda oko mene bila je svjetlost kao od čoje, kao neko nedirnuto savršenstvo, kao čitav svijet.

Sanjao sam kako narednoga jutra idem doktoru a poslije nekom šklopocijom do Buljarice, pored pustare Velikog Spavača i pored tajnovite kule.61 Sanjao sam naše dječije igre sa Velike Gospojine i kako su među stablima maslina bile iscrtane srebrne potkovice koje donose sreću ili slučaj. I onda je ta šklopocija stala na žarkom nebu, usred svjetlosti od čoje.

Pamtim kako se čudan smisao uvijek krije na vidnom mjestu.

Upravo sam se našao na onom mjestu koje Fran cuzi tako radosno nazivaju „svjetlost zemlje“. Čujem tan go koji je bolji od sjećanja.

*

Bio sam u potrazi za zvukom riječi, za početkom i svršetkom ove knjige. Vidio sam čitav pređeni put od argentinske obale do Diadorove palate i do duždevog mora. Razum je tu nemo-

ćan i čeka glasnike koji nenadano dolaze, nerijetko i sa lošim 61 Bila je to jednostavna kamena kula na uzvisini okrenuta ka moru. Prema jednoj sumnjivoj legendi, tu je svoja nebeska istraživanja vršio i Ruđer Bošković, učeni Dubrovčanin koji je umro još daleke 1787. godine. Sa mjesta na kojem je kula podignuta primijeti se polumjesec na istoku i krivica na zapadu. Ipak, zvijezde se najbolje uoče.

1 6 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

vijestima. Zatvorio sam sve prozore i vrata na kući. Čekao sam nekoliko dana, a onda je neko otvorio prozor da dan stupi unutra i noć da se izmakne, da uđem u trag koji je tek maglovita predstava iz jednog sna.

Bestijarijum sa opisima nevida, tarantela, đinđuva, karakondžula i ko zna čega još. Smrtonosni insekti i bjelorupe, svjetlucavi tragovi puža na zidovima karantina u Kastiu. Prišli su ljudi čija je kosa bila kao blistavo guščije pero, ribari izgoreni suncem, oni koji ne ostavljaju trag u pijesku, najbolji. Čula se dječija pje-smica: En-den-dinu / sava-raka-tinu / sava-raka-tika-taka...

Ali brod već polazi iz luke, klopoće, trokoće i brboće na ovom ispruženom dlanu. Njegovi tragovi prekrivaju pučinu sve dok pogled doseže, i sve dotle dok se na tom pogledu ne nahvata lelujava morska trava. A gore iznad glave je neprozir-na crvena tkanina omotala vjetar. Mogu da čujem taj sumorni topli vjetar kako dolazi na prozor pod kojim su granice baja-zitovića i hadrijanovića, zapisi pogledom na more cara i sultana. Tri ribice cara Konstantina bile su predskazanje! Tri para smrznutih očiju, staklenih ili grimiznih, kristalnih ili od leda.

Ali budućnost je neprimjetna! Zakopčana je u špital gdje se među drugim bolesnicima liječim od bolesti čežnje. Po hrlili smo na prozore da vidimo vođe i lovce sa Rio de la Plata, dvo-jede i zvijeri, velike riđe pse i ptice. Čula se pucnjava na dnu rijeke u srebrnom mulju. Ruka je nevidljiva ali od mahuje na san. UŠI PTICA PJEVAČICA SAKUPLJAJU MISLI DA IH POTOM OTPJEVAJU.

Sada je u toj igri SO I BIBER riječi! Zahvata me slabost pred zavičajem. Korak u prošlost uvijek je neobičan a ruke su obrasle mahovi nom. Pred-buđenje ili ne-san, konačni izvještaj maštarija. Zajahao sam ptice sa zmijskim repom iz najbliže šume.

Raz-buđenje, misao koja prva zastruji, prva i nestane. Putanja 1 6 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć letača i spavača, usidrene maune sa teretom melanholije. Ukrca-li su se prepisivači, golubari, sjecikese, porfirogeniti i mujezini, žbiri i sufiji. Neki je čovjek na pristaništu pitao - Zar je istina da su planine, grebeni i ljudi isti? Vidim kako se hiljadama godina tare vrh grebena i jednoga dana će sav biti veličine oblutka sa obale! Koje obale, druže stari?!

Tako sam ušao u pisanje romana tragajući za tvrdnjom da je budućnost neprimjetna. Motrio sam kao gramatičar, kao dopisivač književnih fermana, bjeležnik okolnosti ali i sta račke zajedljivosti, prepisivač vode i astronom muva zunzara, čuvar zaboravljenih fetvi i sidžila. Znao sam da je ferman carska dozvola, da je fetva dobra i svijetla volja tumača Kurana i da je sidžil samo srećan puteljak u neizvjesnosti. Pasaport za putovanje je uvijek bio zapisan na grudima, a avanture su čekale na najboje ljude. Dopisao sam život Ivana Kazamarisa kojeg je smrt prevarila na konju 1204. godine, dopisao sam čak i znake sa širokog lica Velikog Spavača. Sastavio sam tajne karnevale Mustafe-Turčina, brojio sam i podsticao vrste vjetra. Radovao sam se svakom stihu Diadora i kupao se u Nilu pred njegovom kućom. Prepisao sam slučajni životni krug u koji se unosi jedan jedini život, jedna jedina godina, jedan jedini sat, trenutak, ubrzanje od početka do kraja, suluda žurba i neopreznost, misli zbijene u jednu jedinu misao, jedan pogled. Bili su to putopisi i obrisi, tajni morepisi ispisani brodskim koritom, iskušenja i strah, rezignacija, i gnjev što tiho prijanjajući slobodan je od ovoga svijeta. Budan, ako sam budan još uvijek, mogu se prisjetiti, sanjati ako sam kroz san prošao, svega – igre, dječijih glasova, slobo de, tajnih staraca, nevinosti i pjesmice: Sve ptičice iz gore

Sve ptičice iz gore

1 7 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Sve ptičice iz gore

Spustile se na more

Samo jedna ostala

Samo jedna ostala

Samo jedna ostala

Koja mi je pjevala

Koja mi je pjevala

Koja mi je pjevala

Koja mi je pjevala

O nesrećnoj ljubavi

*

1 7 1

POSEJDONOVA LUKA

Kada smo u „Zlatnoj kiši“ dočuli za Ajalinu sudbinu, to je osta-vilo traga - jedni su vjerovali da je sve to šala, drugi su pokazivali sumnju, a jedino je Lopez Saura kao i uvijek znao najviše o svemu. Bila je to grozna i opora priča, kraj kakav Salvatore Ajala nikako nije zasluživao. Ali, evo već Lopeza Saure koji svemu pridaje konture pravih događaja.

Eh mudraci, što je bilo sa Ajalom, pitate se. Pa, prema jednoj priči koja je došla iz provincije, Ajala je dobio sifilis.

Svi ćute. Trenutak važnosti za govornika.

Jeste, kažem vam, Ajala je dobio sifilis od lijepe ćerke nekog lokalnog moćnika. Kada se to otkrilo, taj moćnik je riješio da priženi Ajalu svojom kćeri i tako ga priveže za hacijendu. Hi, hi! Dobra šala sa Ajalom! A može li to biti, pitam ja vas, a?

Svi ćute. Trenutak koji govorniku donosi neizvjesnost u pogledu priče, i neizvjesnost života.

Što je lupeži?! Sumnjate u ove riječi? A stari dobri Ajala uzgaja dva sifilisa u nekoj rupi i sigurno je neraspoložen, hi, hi!

Ali nije to ništa prema drugoj priči koju sam načuo ovih dana.

Lopez Saura tada pogleda nekuda neodređeno, kao u ka-kvom govorničkom ritualu, veličanstvenog izraza, sa kupljajući snagu kojom će svojim riječima dati važnost – Ta priča je mnogo uzbudljivija i opasnija, istinita bojim se! I bojim se da niko od nas neće moći da pomogne Ajali iako ga svi mi volimo...

Prekjuče je Sosita čak i suzu pustila kada sam joj sve ispričao.

1 7 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

Nema tu lijeka, a kada je Sosita pustila suzu...62 Ali slušajte sada, evo te priče koja kaže da je Ajala stradao zbog toga što je gurao nos u snove nekih loših charuba. Ima to neke veze sa starom indijanskom legendom koja je, govore, smrtonosna za one koji je u snu vide. Smrtonosna i za nezvane. A charube vjeruju toj legendi do kosti! Našeg Ajalu je ta legenda opila u snu i on je tražio da ga odvedu na mjesto gdje se legenda čuva. Bože, bože, kako je Ajala bio lakovjeran! On je povjerovao u neki mračan ritual na jednoj hacijendi bogu-iza-nogu! Pošao je tamo a da ga charube nijesu domamili. Tada se našao u dvorištu koje je opasano visokim zidom koji se ne može preskočiti bez nečije pomoći. Eh, besmislica! A onaj koji mi je ovu priču povjerio kaže da se izdaleka moglo vidjeti kako Ajali nema spasa! I sve se slaže! Cha rube su napravili pravu terevenku u slavu svoje legende u tom dvorištu sa svinjama i kokošima. Bio je to sulud metež, pravo uništavanje, kaže mi taj čovjek. Pijanka, baklje, vrisak -

nema spasa našem Ajali! Eh, tada je on trebalo da razreže svoju venu na ruci i charube su mu pomogli u tome, nema sumnje!

Priklali su našeg Ajalu jer im je trebala prava žrtva. Čovjek koji mi je sve ovo pričao kaže da je Ajala iskrvario pritjeran uza visoki zid te hacijende. Bio je prevaren kokom i sam protiv svih.

Poslije su ga povili u široke listove neke trave-divljakuše i u tom ritualu ga bacili u rijeku gdje legenda završava. Kažu da je to dio rituala a ubili su ga kao psa koji se igra sa njima! Svi znate da sam uvijek govorio kako charubama ne treba vjerovati, svi znate! Ali ja mislim da je Ajala stradao zbog onoga što zovu iluzijom. To je sve istina o našem Ajali!

Posmatrao sam Gabrijela koji je bio preko puta mene. Samo je neprimjetno klimnuo glavom. Kao nikada ranije, Saurina 62 Naravno, bilo je samo pitanje trenutka kada će u svojoj priči Lopez Saura pome-nuti neprevaziđenu i nedostižnu Sositu Moreno!

1 7 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć priča nas je zbunila. Možda je i tuga zavladala u našim osjećanjima, ali to je moglo biti jedino za trenutak i ne duže. Krili smo se iza lica koja su na smrt ravnodušno gledala. Maske, samo maske.

Nekoliko sedmica kasnije saznali smo svu istinu. Priča Lopeza Saure bješe tačna. Nueva estampa, novine iz Azula, kriju vijest o tom nesrećnom događaju. Salvatore Petri Ajala nađen je na obali Rio Azula sa tragovima borbe svuda po tijelu. Istraga je vodila u najbliža indijanska sela i završila je u nestvarnom svijetu neke legende. Niko nije bio uhapšen niti optužen. Jedini svjedok je bio prljavi Rio Azul.

Koliko god poznavao Ajalu iznenadio me je njegov izbor.

Bilo je očigledno da je želio stvoriti poseban svijet jedino prema sopstvenim zamislima. Ali tu je potrebno čudo! Sjetih se da je jednom govorio da nijedno čudo na ovome svijetu nije vrednije od jednog sna. Nije pomagalo uvjeravati ga da može izgubiti vezu sa stvarnim ljudima i vremenom. Nije želio da dozna kakvo je buđenje. Tada sam pomislio kako će u dubini kontinenta sni-jeg prekriti okamenjene čuvare pećina i riznica. Upitao sam se hoće li iko preuzeti beskrajne Ajaline zapise o snovima, njego vo pero koje vodi u čudesno putovanje? Imao je brata koji je živio negdje na sjeveru, i oca koji je bio u samotnom domu staraca i nezbrinutih. Izgledalo je da Ajalina sudbi na ne može postati njihovo sjećanje. Pitao sam se da li je i u tom trenutku Salvatore Ajala za njih bio samo zanese njak i nesrećna luda. Tako je to.

*

Nekako u isto to vrijeme, kao predosjećanje, stigli su brodovi sa ljudima koji su napuštali Evropu zbog rata. Dolazile su čitave porodice, razočarani ljudi sa ogromnim strahom, nestrpljivi ljudi bez imalo vjere u novi život. Uvijek sam na njihovim licima mogao prepoznati kako propada jedna divna 1 7 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

stara civilizacija. Svako je mogao uočiti da je njihova sudbina došla sa dna đavolske rupe. Te ljude najradije nijeste željeli sresti na ulicama, ali njih je krasilo lutanje. Sa brodova su u grad donosili komešanje svojih jezika, biblijske kavge ali i gordost.

Bili su to bjegunci, agenti, bogati i siromašni ljudi. Povjerovao sam da će jednom i u paklu biti vašar! I tada sam od žene jednog bjegunca čuo predivnu pjesmu - njezin je glas bio od zlatokonca ili sna:

Zajdi, zajdi josno sonce

zajdi, potamni se

a ti jasna mesečino

zajdi, pomrači se.

Crni goro, crni sestro

dvajca da crnime

ti za tvojta, lisja goro

ja za mojta mladost

Tvojta lisja, goro sestro

paka ke se vrate

mojta mladost, goro sestro

nema da se vrati

*

Tada sam pisao na svjetlosti. Svjetlost sa verande bila je ista kao i svjetlost na jednom starom balkonu. Kroz prozor na porodičnoj kući gorjela je ista svjetlost. Svjetlost od ravnoteže sunca, sunčani šal. Dogodilo se da je balkon nestao u nekom zemljotresu i da je taj prozor stare kuće zazidan zbog ledenog vjetra. Divna putanja svijetla je nestala.

1 7 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Laskares je sa svoga trijema mogao vidjeti najveći dio ulice Francuske u kojoj su diplomatske zgrade i bogate kompanije.

Bio je to uzani vizir na golem i prostran svijet. Nedavno, kada smo se sreli, kaže - Čudno, ali prije neki dan vidio sam na kapiji turskog konzulata Mariju Eskobar!

*

„Ko je napisao LIBRAE MANIPULATIONEM? Herm. CXXIV

Radost otkrića nije jednaka bolu od izgubljene tajne. Herm.

CXXVI“

(Đovani Pontelimo )

*

I već mi je don Serhi uzrujano saopštio svoja otkrića - Čuj, Demetrios, imam novosti za tebe! Eh, sigurno nijesi znao da je latinski prevod Corpus hermeticum sačinio izvjesni Marsilio Fićino iz Bolonje. Doznao sam da je to bio veliki ljubitelj mistike i veliki znalac Istoka. Taj prevod Hermesa Trismegistosa prepun je komentara a sadrži i njegovu biografiju koja liči na britvu. A tek onda je došlo iznenađenje! Otkrijem da je njegov potomak niko drugi do Đovani Pontelimo! Eh, uzdahne don Serhi - priređivač knjige u kojoj sam sve to pronašao kaže da je Pontelimo otišao na Istok da dovrši tajne namjere svojeg slavnog pretka. I tako Aleksandrija okuplja svoje mistične praznike! Onda je i proizvoljnost čarobna! Sve mi se više čini da si na dobrom putu, Demetrios.

U sebi sam tada otkrio način na koji će svako moći da odš-

krine vrata u prošlost - bilo je lako, nadohvat ruke.

Potrebno je zrno mudrosti i zrno hrabrosti, kaže don Serhi.

Hrabrost da ovaj beskrajni svijet vidimo kao svoju predstavu i 1 7 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

mudrost da ljude na idealan način potčinimo našoj predstavi.

Razmisli. Prvi korak je nevidljiv.

*

Knjiga puta je ovaj krov nad glavom i pogled na daljinu. Pisao sam je kroz svoje prijatelje da bi se mogao odlikovati svojom slobodom. Ona ne postoji, uprkos svemu. Možda je trebalo da bude dovršena kao ljepota mora u jesen. U zimu se grad okreće na poludjeloj, imaginarnoj osi koju zanesenjak može vidjeti pod svojim korakom. U proljeće je Knjiga puta vijest o sebi. Još na početku, jedna ljubav vrijedi svih. Ali Knjiga puta je i vijest o tuzi i samoći. Gabrijel Armendari je jednom govorio kako je previše vremena dodijeljeno ljudima, previše samoće za nejaka pleća. Da Vinči je lakonski napisao - Svi će poći u Afriku!

Knjiga puta je posljednja priprema. U njoj su kartaši, ljubite-lji priča i razgovora, ribari, momci koje sada jedva prepoznajem, žene koje ne gube svoj dražesan lik. Sum njiva istorija će zaspati u njoj. Očekivanja će se probuditi još jednom. Brinuli smo zbog nepoznatih zemalja i gra nica, kradljivaca i slijepih puteva. Nosili smo prašak protiv rana i medižine. Strahovali smo, nema što! Ali strah je zanatlija spretnosti, treće oko, a šum ga raznosi među ljude. Sve što nestane na ovom putu pojaviće se kao istina druge i neuhvatljive stvarnosti. Vještina brisanja tragova me je naučila.

Knjiga puta krije varke i zamke za Mariju Eskobar, varke i zamke za Laskaresa i Ajalu. Knjiga puta je ona sveska iznenađenja koju nikada nijesam zapisao.63

63 Umni Al-Kindi je opominjao da se stare i tradicionalne istine mogu svesti ali i shvatiti kao vrlo jednostavna racionalna mjerila. Slavni Angelus Silesijus kaže da je „sve igra koju izvodi božanstvo!“ Bio je to uzvišen izbor! Ali igre hrane jedino sebe - svaki izbor je odluka, prestanak biranja, kraj i suočavanje. Naučio sam da igra pobjeđuje. Evo nas nezahvalnika na slobodi drumova!

1 7 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Duša će tajnama zvati / al’ neće izdržati pjesmu da čuje (Diador iz Aleksandrije)

*

„Sve potrage dođoše na svoj konac. U šarolikoj istoriji ispovijesti nalazi se dragulj među tim tananim razgovori ma duše i svijeta. Posljednjeg je dana Devan-paša Harbasan govorio u pero svojeg biografa.

Radujem se tišini koja će doći i koju će jedino muzika iz vječne noći ponekad prevariti! Nosio sam svoj život bez mjere, kitio sam se grjehovima koje su moji konjušari jedino vidjeli, ali i grjehovima koje je Veliki Prorok učinio neprimjetnim. Sretao sam se sa šejtanima, pobjeđivao neprijatelje i provodio najljepše noći u Iskenderunu. Darivali su me vazali i veziri, podizao sam minarete i mostove. Žurio sam savršenstvu, a ne vrijedi sumnja u riječi takvih! Gradio sam tajna konačišta, umivao se sa spava-

čima u pustim tvrđavama, bio lakoruk u djelima i lak u govoru.

Svih gusara sa Džerbe sjećam se kao ovog neba, smrti od prijekog pogleda sjećam se kao svojeg imena. Sjećam se mladosti jedre kao suza, divne majke čije je oko dodirnula zlatna mašta. A na ovome dlanu sam pročitao da Prorok vjeruje hrabrim odlukama.

Dijelio sam vjeru tumača snova, puteva i opasnosti. Prezirao sam druge jer me je sam Sultan štitio. Doznadoh da za najveće tajne vatru treba pripremiti, ali nikada ne doznah kakav bješe pogled Proroka.

Žurim vječnom odmoru i silno strahujem hoće li ove riječi dovoljno dosegnuti. Ovoga trena vidim gradove koji su me gostili i bazare na kojima sam kupovao sluškinje. Vidim i čauše koji su važniji grumen na turban pridobili. Vidim kako smrt ljubi uz 1 7 8

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

vene i kosu i ovoga trena doznajem da ni veliki Nil smrt ne može oploditi. Ne hajem što ne naručih pjesmu kao Alil-beg, pa da me divne usne opje vaju. I ne hajem za valovima u dubokoj zemlji, ni za iskrenim molitvama koje hašiš razgone. Proroku hvala što ženim se dušom čija su krila preplašena.

Radujte se prijatelju što sam sada još samo spavač koji je usnio u maču ili dijamantu! Prekrila me najljepša svjetlost, prekrili me glasi telala i poj hodže! Gubi se cvijet koji sam usnio za života.

Učinite da u zaboravu budem onaj kamen koji pada na mutnu površinu rijeke. I neka vas Prorok čuva kao što je čuvao mene.

Radujte se prijatelji!“64

*

Na kugli hartije sam zapisao - U mudrosti prirode smrt je krug.

U krugu se ljudi bore za svjetlost. Smrt, ta važna gospođica, tišina je u sjećanjima i kočija na vjetru!

Pašin živopisac je sačekao da se tinta osuši a onda se tiho udaljio. Palo je veče na Iskenderun, na Aleksandriju i Suec.

Paša je na divanu skinuo prsten i odložio fes. Nekoliko časaka kasnije, sluge će u pašinim riječima otkriti teksturu opijuma, derivata, duvana i kamfora, meda i hašiša, vina i pozlate. Njegove posljednje riječi su se rojile pod svodovima palate i na pučini gore na sjeveru. U tim riječima život je stigao do sna.

Dolazi tajanstveni putnik, iznenadan kao ljetnja oluja, jak kao modro sunce preko carstva i nevidljiv u kristalnoj kiši.

Donio je iznenađenja a krio je pogled. Evo ga kako zajedno sa pašom korača.

Nije bilo ptice na prozoru koja će odvesti pašu. Glas o njegovom pokoju bješe nečujan među putevima carstva.

64 Iz prepisa – Žitije Devan-paše Harbasana 1 7 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

*

Pišem i Dišem. Ne znam što će se dogoditi u ovoj dalekoj knjizi.

Poslužiću se srećom.

*

Pitam se, Demetrios, ta knjiga, sadrži li samo jedan san, baš onaj san koji je obuhvata? Ovu poruku našao sam ispod vrata 5. decembra 1938. U ulici Valensije. Ostavio ju je Ignasio pošto me nije našao kod kuće i očito spreman da pričamo o mojem rukopisu. Danas gotovo zvuči kao šala, kao kakav lirični perpetuum mobile, zaboravljen usput. Međutim, ta mala poruka je sasvim promijenila stvari u rukopisu. Promijenio se od nos prema znacima, datumu nekih snova, tragovima nestalih knjiga, prema imenima koje smo davali najljepšim ženama u Mar del Plati. Uživao sam u neizvjesnosti koja postoji u Ignasijevom pitanju. I u portou sam uživao jer sam u njemu mogao prepoznati doživljaj grada. Pominjem porto jer sam sa Ignasijem nerijetko razmjenjivao zdravice ili sjedio u mraku na verandi. Ponekad je sa nama bila Beatris, njegova žena. Razglabali bi satima o svemu i nijesmo krili svoje uživanje u toj dokolici. Bilo je to neko eterično i omamljujuće putovanje kroz prostor, vazduh neophodan za misli. Jednostavnost i vradžbina.

„Živjeti u snovima?“

Pokušali smo da otkrijemo ima li istine u tom načelu. Imao sam ludu sreću da od drugih ljudi budem bliži tom životu! Čak je i Visente Sul to osjećao. Dona Anhela je to često ponavljala prije nego se udala za doktora Fernanda Roču. Pa sad, možda smo zato među sobom prepisivali poeziju kao lijek, čak i kao lijek za sjećanje na te dane. Još je Pesoa govorio da sjećati se znači 1 8 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

ne vidjeti! I Laskaraes nas u jednoj svojoj pjesmi opominje –

Sjećanje je mjera za gubitak.

I evo, ovoga časa čujem kako dona Anhela Delgado nepo-novljivo recituje Pesoine stihove: Ne slažem se sa sobom / ali se odrešujem grijeha / Jer sam samo ovaj ozbiljni tumač prirode.65

Tako smo zagrabili tridesete i četrdesete, kapom i šakom, neprimjetno a važno. Važno i za čitav svijet kada je nama važ-

no, i tiho da ne bi morali sreću dijeliti sa drugima. I zbog toga, vjerujem, poslije nekoliko godina dobio sam od Ignasija taj kratki epitaf:

Pitam se, Demetrios,

ta knjiga

sadrži li samo jedan san,

baš onaj san koji je obuhvata?

*

Znaš li ti Ignasio, pitam ga - koja je najkraća priča u mojem romanu? On me začuđeno pogleda i kaže - Najkraća priča, rekao si...

Ona koju je Osvaldo Ortega rekao baveći se knjigama tajni o ubistvu. Dokopao se Ambrozijeve hronike i recepata Din Sinana i bio je odličan kada je rekao da je Din Sinan zalijevao iluzijom svoje asasine. Ali, tada je rekao najbolju i najkraću priču koju znam: „Kada je ubijen Konrad, kralj od Jerusalima, stražari vidješe dva lako obučena mladića sa bodežom u ruci i najtišim korakom, nadomak slobode“. Ništa više od te jedne 65 Fernando Pesoa je bio portugalski pjesnik, a dona Anheli je, njen otac prenio ljubav prema Pesoi, poštovanje, pogled. Na žalost, više ne mogu čuti glas dona Anhele, ali je ostala sumnja da je Pesoa u svoja četiri imena posakrivao tu mačenja prirode i njenih sinova. Izabrao je sebi imena za šalu, za kišu, za putovanja i za nadgrobnu ploču. Alvaro de Kampos, Rikardo Reis, Alberto Kaeiro, Fernando Pesoa. Ili nekim drugim redom.

1 8 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć rečenice, a načinio je čitav jedan roman. Eh, da li si ga sreo ovih dana?

Tada bi se Ignasio još više povukao u polumrak i zabavio svojim mislima. Njemu je bilo nezamislivo da svoje pisanje mjeri godinama. Mislim da je traćio svoj talenat u novinama u kojima je objavljivao. Sve što je pisao počinjalo je i završavalo se u jednom dahu. Jedan jedini trenutak bio je dovoljan za sveko-liku avanturu. Tu se ništa nije moglo promijeniti.

*

Prevarivši vrijeme, u stvari ga produžujući svake veče ri, dišem zajedno sa okeanom, najviše od povijesti. Moj izum ponekad bi ugrozio don Serhi kada kaže da niko neće pronaći najbolju hranu za san. Sada je ovo luckasta sloboda u lavirintu, vrsta ptičjeg leta koji će ostati zabjeležen na papiru knjižnice „Feres“.

Podižem šešir za kraj prašnjavih misli, za dovršetak sumnji, za čipku koja može umijesto riječi da ukrasi san! Krug - tajna i varka nijesu u ljubavi. Crta-pauk ovog večernjeg pogleda.

„Igra njenih prstiju, boja usana, pogled na knjigu koja je otvorena na sudbonosnim stranama. U palati je bila zvonka kraljica!

Sinjora Frančeska Turini bješe izazov za pašinu ljubav kojom se može izmjeriti veličina njegove propasti“, pisao je Ivan Žintilica.

Možda i svojim snovima ohrabren, Žintilica je pokrenuo mani-pulaciju. Za velikom kamenom trpezom na kojoj je pisao svoje anale - pokre nuo je život u konzulskoj palati u Kairu.

Ali iskreno govoreći, riječ je o snovima.

*

Pokušavao sam dohvatiti najbolji zvuk melanholije u Argentini. Iako u suštini uzvišena bolest - hranila je onog koji za njom čezne. Ignasio je, na primjer, melanholiju shvatao kao nauku o 1 8 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

iščekivanju. Silvano Laskares i Huan Sejas gotovo isto tako. Ja sam je uvijek shvatao kao noćnu lampu koja lovi insekte, kao automobile u ulici Kamačo pred sumrak, kao zimske rukavice za jahanje. Vidio sam u melanholiji nebrojene ljetopise astrono-mije i alhemije, knjige koje govore o lukovrtima, stazi između georgina i hortenzija, o lisnjacima begonija, o Aleksandriji, o enciklopedijama, o pentagramu na podu i o okeanu koji se uz-diže do neba. Čekao sam tango i posjećivao stara melanholična mjesta. Pisao sam o mjestu na kojem treba izbrojiti sedamdeset i dvije vrste vjetra, o džinovskoj luci za prvi korak, o „plavetnilu sa Nila“. O blistavoj sunčanoj kupoli.

Melanholija je sestra patetici, kaže Arman Figueras na to.

*

Kraj avanture je blizu. Brojeći vjetrove, poslije dvade set i šest sam dospio u neznanje. Pokrenuo sam se i bio je to pokret Velikog Spavača. Brdo sv. Đorđa čuva zaliv i kišu. Riječi se ne mogu sačuvati. Nikada kraj svijeta nije dovoljno daleko.

Variabile, Bel Tempo...

Boja pijeska ovdje na okeanu je kao boja dana oko Velikog Spavača, ona gospodska boja koja nestaje. Srećniji znaju da je to i boja sna. Pošao sam sa lavom Svetog Marka, sa konjanicima u ruži vjetrova, sa opojnom polovinom sjenke. Sprega domišlja-tosti i Velikog Spava ča bila je san. A fino kaže Salvatore Ajala

- San je produ žetak vremena!

*

Zapisujem još jedino zavodljive igre riječima. Nimalo prefi-njeno i tek pomalo stvarno! O svemu što zapišem neko će razmišljati dvadeset minuta, skoro bez zadovoljstva. O svim ovim nepouzdanim tvrdnjama, o oslobađanju volje. Uočiće i motive, 1 8 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć osnovne i pokretačke sile, talase. Uočiće i ono što sam doznao pišući svih ovih godina - da ne postoji vrijeme da se dovrši ovaj razgovor. I tačka. Ostalo je dobro prikriveno u knjizi, dvoznaci-ma, ukrštanjem vremena, jezikom, a tu je i onaj junak sa snom.

Šaleći se sa sobom, pitam se, jesam li htio voditi zapisnike ukradenog vremena? Telegrafista koji javlja o strašnom bunilu nekog džina na Jadranskoj obali? I najzad, ko će sa radošću listati knjigu u kojoj je jedina istina neumjerenost?! Tako znam da od dana brže prolazi jedino život. Znao je to i Hektor. On je moje pisanje nazivao „paralelnim koracima“, nekada i kao

„višak koraka“. Zajedno bismo se smijali toj presudi, a nećete vjerovati i da smo se zajedno smijali blagosti vatre u januaru i blagostima zemlje svakog dana. Bili smo dobro raspoloženi za takva iznenađenja.

I sa Visente Sulom je bilo tako. Pravi dendi koji voli pozori-

šta, nove košulje, prije svega Kasandru Flores. Živjeli su zajedno, razdvajali se i tugovali do narednog susreta. Otkrio je u njoj NEŠTO, neku svemoguću snagu, pasiju i izbor. Do srži joj je poklanjao srce ali ju je bezbroj puta uspio prevariti. Pristao je čak i da mu zavede misli, ali Visente je svakako bio nepopravljiv.

Trebalo je da se dogodi da ga dodirne njen čarobni prstić i da ga to za sva vremena učini pravim zavodnikom. Bio je duboko svjestan da je ona to učinila od njega i da je pored nje bilo nemoguće ne promijeniti se. Bio je nevjerovatno hrabar u zavođenju, a nekim djevojkama je govorio - Ja sam Visente Sul, draga moja, čovjek Kasandre Flores! Živim od varanja, ali svaku paru ću potrošiti!

Zaista je Visente tako govorio. Kao i danas, bio je veliki ali najbolji cinik, luckaste naravi koja okuplja prija telje. Srebrna rijeka i najveća priča. Da li sada da navedem onu priču koju su mnogi tumačili na različite načine? Priču o čovjeku koji se 1 8 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

teškom mukom ispeo na ogromnu planinu i tu na vrhu doznao kako ne postoji put kojim će se vratiti u podnožje.

*

Obišao sam luku u zimsko sunčano jutro. Posmatrao sam male ribarice, mulj, brodove na dokovima. Bilo je živosti. Bila je to partenca sa kraja svijeta:

LA LUS (Portonave) – partenza 10:50

MARTINIC II (France Oceanic) – partenza 14:30

St. NICOLAS – DELAWARE (USA) – partenza 16:00

SANTA FE – (USA) – partenza 17:00

(Lučka kapetanija izvršila poslednju kontrolu tereta u 9:20 STE

Zapovjednik of. Claudio Hor. Bigon)

Datum pored grba kapetanije bio je 19. jul 1940. Nijesam želio vidjeti put nike koji će se ukrcati. Nijesam smio ni ostati.

Hektor me je čekao na ručku koji je sam pripremio.

*

Demetrios, stari opaki neženjo! Poslije sto godina viđam te u vrijeme lova i fantastičnih talasa! Dođi da se izljubimo, kaže Toni.

Izljubih se sa Tonijem poslije toliko vremena, jednako šiba-jući život na svoj drum. I sudbine se bjehu proljepšale pa smo mogli govoriti prepuna srca. To se naziva prijateljstvom.

Govorili smo o slavnim danima oko 1930, jahanju i konjima, o ljudima koji su napustili Mar del Platu, najviše o sebi. Bio je to razgovor koji opija, spokojan i namiren. Toni je govorio – Kada umrem, nadam se da će to biti u sezoni lova u Frankavili. Hoću da i na onom svijetu bude uzbuđenja! Ne plašim se ja smrti u ovom dalekom svijetu gdje ti grob jedva i obilježe. I smrt onog viteza od la Manče je takva! Ne plašim se jer znam da će se duh 1 8 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć vratiti na početak, imaću priliku da sve greške ispravim. Bolje ne sumnjaj u to, Demetrios!

Bilo mi je jasno da je Toni Leopoldi svoje vrijeme utrošio da bi sebi obezbijedio laku smrt. Htio se sa njom izljubiti kada za to dođe vrijeme. Čak i ovdje, u tijestu ljetnjeg lučkog vazduha, između opasnih i egzotičnih bircuza, Toni će nadvisiti otmjenu propast sa poljupcem neke djevojke. Nekim susretom ili šampanjcem. Neće poslušati Jovanovo Jevanđelje da čuva snagu ne bi li se ponovo rodio. Toni će radije prokockati života za trojicu!

I ako iznova dođe do rata – poginuće preko mušice nečijeg ni-

šana. Ništa nije bolje od vatre, Demetrios, kazao bi. Sačinjen od okretanja centripetalnih sila kojima je zahvatao život. Bila je to zavrzlama i vrtnja, kao vir u koji smo svi mi upadali živjeći s njim. Jedino na taj način je Toni trgovao, kartao se, veselio ili vodio ljubav. Živio je od nemira. I ma od čega poticao taj nemir, ulivao mu je iskustvo, sreću, lakoću davanja. Posjedovao je osjećaj dobitka i bio je zaista svjestan tog bogatstva. Znaš, povjerio se – ljudska je priroda pomalo šaljiva i vesela! Ubrzo ću sve rasprodati i posvetiti se uživanju! Đavo će ionako doći po svoje jednoga dana! Pođu li stvari naopako, bez imalo kajanja ću rasprodati i dušu!66 Tamo u dubini njegovog pogleda to je bila istina. Sa rukama od najfinijeg pergamenta čekao je tango.

Eh, dobri moj Demetrios, kaže – jednom sam sanjao kako polazim na put. Svi moji prijatelji, sve žene koje volim, rodbina, svi su bili tu i niko nije znao kuda smo se zaputili. Možda je to bila varka a možda sudbina. Pozdra vljali smo se, grlili, plakali i tugovali. Veliki 66 Znam da je Toni Leopoldi veoma patio kada je 1939. godine počeo rat u Evropi.

Nerijetko je slao pomoć familiji u Frankavili, ali to ga nije moglo zadovoljiti ili umiriti. 1942. je hrabro otputovao u Italiju gdje se pridružio partizanima. Ostao je do posljednjeg dana rata, nepobijeđen. Kada se vratio u Argentinu govorio je da ništa na svijetu ne može biti lakše od života. Jedino zbog takvih ljudi i duhova Jug će zauvijek ostati carevina koja se iznova stvara u pepelu. Kontinent sunca.

1 8 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

brodski kotlovi su zabrujali i mi smo pošli na okean. Tada više nije bilo uspomena, nikakvog iskustva, ničijih avantura. Nijesam pre-poznavao one koji su ostali na pristanu, nijesam razumi jevao ni sve te jezike koji su se čuli, nijesam shvatao zašto se neki nadaju boljoj sreći. Tako je bilo Demetrios. Sve nas je prekrio nekakav strašan i hladan umor. Mislim da smo se bili zaputili nekoj dubokoj i skrive-noj domovi ni. Bila je to varnica na nebu. Zaplovili smo, prijatelji, sestre i obeshrabreni duhovi, dobri i loši momci. Zaplovili smo, Demetrios, ali više ne pamtim kada je to bilo.

*

Posejdon je bio bog mora, jedan od trojice najvećih grčkih bogova. Bio je sin titana Kronosa i njegove žene Reje. Bio je ljubavnik nimfi i Geje, boginje zemlje. Ali ovoga jutra, ljenčario je pred lukom u Mar del Plati.

*

Pišući ovu knjigu imao sam na umu zamisao da pokrenem rijeku opasnih i neočekivanih pritoka. Više od svega sam želio izazvati bujicu koja će narušiti svaki red. Ali potpomognut vremenom, doznao sam da imaginacija slijedi jedino svoj trag. Bilo je to divno učešće u neravno pravnoj igri, ili ljubav čovjeka i okeana.

Ukrasio sam svoje prijatelje malim skrivenim danima, a sada znam koliko je lako stvarnost sažeti u svega neko liko časova. Za-počeli smo na hiljade razgovora da bismo na kraju doznali kako sve naše riječi čine jedan jedini nevezan razgovor, izvan vremena i ravnoteže. Kao u trenu kada vidite javke dijamanta, povjerovao sam da je alat dana istovremeno i alat mašte. Požurio sam da uhvatim južni rukopis, sunce i zvjezdani brijeg sa kojeg se najbolje vidi okean. Uzeo sam riječi i načinio ih tragom puža i grebenom koji sanja. Želio sam da moja sloboda bude neprimjetna. Otkrio sam 1 8 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć da je „karneval utjehe“ bio samo velika i zajednička iluzija, i da tajna otkrivena između svete Trojice i svetog Petra znači gubitak jedne duše. Čuvao sam pogled od nevremena, zapisivao siluete, šale i točak sreće. Moju ruku obuzimala je slučajnost i njena igra.

Kartao sam se sa Ignasijem, Gabrijelom i Lopezom Saurom.

Doživio sam herojsku smrt Masedonija Sabatina i dostojanstven život dona Anhele. Jahao sam sa Hemijanom i slušao mudrog don Serhija. Zajedno sa Limasom, krio sam ljubavnice Visente Sula.

Godine zvijezde, 1934, ispratio sam posljednji parobrod iz luke.

Čekao sam da tišina prekrije verandu i raspitivao se o snovima.

Vjerovao sam u predviđanja Indiosa i u važnost kremena za vatru.

Sve je to bilo da bi moglo biti sada na ovom mjestu – kafe „Opera“

i čuvari ideja, mjesec i radost. Susret sa divnom ženom nalik na be-zazlenu opasnost, na opasnost kakva se krije u svakom pedlju ove zemlje. Utihnula je i bitka pred Aleksandrijom. Konji i konjanici.

Srebrna obala i Rumelija. Ulica Kamačo i tuga Bolivarove ulice.

Svršetak pisma koje je napisano bezbojnom kredom. Sunce na vjetru koji prestaje. Mirna površina filozofije prirode, krug i jezik, vrtovi i vatra. Ali potajno, tražio sam put koji vodi u središte tajni i plavet nila sa Nila. Suočio sam se sa poezijom koja liječi. Imao sam sreće da su godine štitile svaku moju zamisao. I ovu ideju.

Tako je rijeka postala neukrotiva a prijatelji istiniti. Na praznom posljednjem listu je izlaz iz života, praznina koja će se popuniti osmijehom svih.

Vidim ribarice kod rta Koriantes, vidim luku, srce živosti, vidim na snažnom ramenu Posejdona tajanstveni Tonijev brod.

Isplovio je.

*

Mar del Plata,

Argentina 1927-1958.

1 8 8

KALENDAR

1680.

Suecka afera. Poznata i kao Aleksandrijska afera koja je otkrila namjere turskog sultana Mehmeda IV da radovima na Timzahovom jezeru skrati morske puteve od Sredozemnog do Crvenog mora.

1754.

U Budvi je otrovan tintom rizničar mletačkog zapovjednika grada Ivan Žintilica (Gentilezza).

1859.

„Suecka kanalska kompanija“ iz Londona završila je radove na izgradnji Sueckog kanala prema graditeljskim zamislima čuve-nog Ferdinanda de Lesepsa.

1898.

9. avgusta, kao drugo dijete u porodici Anđe i Petra Gregovića iz Buljarice, rođen Dimitrije. Kroz nekoliko dana kršten je u hramu sv. Niko le, a svjedok na krštenju bio je posjednik iz Kastel-lastve Ilija S. Medin. Svjedodžbu u knjizi rođenih potpisao je sveštenik Joanikije Suđić. Dimitrije je imao trojicu braće, a jedino je naj mlađi ostao u porodičnom domu. Pred Veliki rat 1914. godine, i Dimitrijev otac je otišao u Ame riku gdje je poslije nekoliko mjeseci preminuo u rudniku. Na jednoj staroj 1 8 9

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć fotografiji može se vidjeti da je Dimitrije bio crnokos, onizak, zagonetnog lica. Danas su vrlo rijetki oni koji pamte Dimitrija, ali i oni nas uvjeravaju da je bio ćutljiv i zaljubljen u tišinu. Bio je čudan, kažu.

1918.

Svršetak Velikog rata u Evropi.

1920.

Prvi veći iseljenički talas pečalbara iz Crne Gore i Dalmacije u Argentinu. Iste godine u Mar del Plati, lučkom argentinskom gradu, Lopez Saura je na kartama osvojio legendarnu Sositu More no.

1925.

U septembru je iz dubrovačke luke isplovio brod „Marko Polo“

na kojem je bio i Dimitrije Gregović. Brod je pripadao „Krit-skoj kompaniji“ i uz putnike prevozio je sirovi čelik. Plovio je na liniji za Mar del Platu, prihvatajući putnike u Napulju i Aleksandriji. Prema tadašnjim shvatanjima, to putovanje od 24

dana bilo je putovanje na sam kraj svijeta. Pred polazak, Dimitrije se u Dubrovniku sreo sa svojom mladom nećaki njom koja je radila u porodici ruskih emigrana ta. Kaja Gregović, udata Cucić, sa suznim očima je govorila o tom susretu, uvjerena, baš kao i Dimitrije toga dana, da se više neće sresti. Sud bina je tako i udesila nakon Dimitrijevog dola ska u Argentinu. Tada je Mar del Plata bila lučki, danas je mondenski grad koji živi od turiz-ma. Nalazi se južnije od Buenos Ajresa i sliva rijeke Rio de la Plata. Danas pogled sa okeana otkriva niz otmenih hotela koji okružuju gradske plaže. Taj grad postao je Dimitrijeva Druga Domovina.

1 9 0

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

1926.

Dimitrije Gregović je na raznim poslovima u slivu rijeke Azul. Veseli i dovitljivi Argentinci darivali su mu novo ime, prepuno muzike - Demetrios. A kao svaki čovjek koji se nađe na novom početku, bio je zadovoljan tom malom varkom.

Imao je 28 godina i bio je okrenut događajima i borbi koja ih prati.

1927.

Demetrios dolazi u Azul, kako se govorilo u to vrijeme - „najgori grad na svijetu“. Radio je svakakve poslove i napisao je prve retke rukopi sa Grande Dormidor.

U proljeće se Demetrios vraća u Mar del Platu. Bio je to njegov posljednji povratak jer grad više neće napuštati.

1929-1930.

Zapošljava se u štampariji svojeg zemljaka Dušana Bosnića, i u njoj će ostati sve do penzionisanja oko 1950. Tu je otisnuo i nekoliko kupusavih primjeraka svojih malih zbirki priča -

Kraj bolesti i druge priče i Knjiga dijamanata. Obje zbirke su napisane u nedjeljama kada je Demetrios prvi put boravio u bolnici na liječe nju. Tada je negdje zapisao i sitnu opomenu

-“Boravak u bolnici je riznica odluka...“ U kratkim pričama pisao je o fantastičnim događajima koji se svima mogu dogoditi, ponekad i o tajnama. Pisao je o onome što je Džozef Konrad nazivao „srce tame“.

Južno od Mar del Plate, u Baija Blanci je za kartaškim stolom ubijen posljednji muški poto mak slavne familije Delgado, don Diego Francisko. Objavljena studija Silvana Laskaresa Knjige melanholije. U oktobru je propast berze u Njujorku najavila veliku ekonomsku krizu koja će zavladati narednih godina.

1 9 1

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć 1931.

Demetrios se prvi put sreo sa predivnim vrtom na hacijendi familije Delgado. Te godine je pre minuo i veliki patron slavne familije - don Francisko Salvo Delgado.

1934.

Iz luke u Mar del Plati isplovio je posljednji parobrod. Vjenčali su se dona Anhela Delgado i doktor Fernando Roča. Danijel Serana je u svojoj „Farmaciji Serana“ opovrgao tezu da se Sokrat otrovao pred učenicima ispivši kukutu iz pehara.

1935.

Objavljene su Bojene reči don Serhi Munjoza, Prinčevi Osvalda Ortege i Pjesme za duet Osvalda Ortege i Huana Sejasa. Grupa mladih i nepo znatih pisaca pokreće ediciju Knjige ljubavi, potajno šurujući sa Silvanom Laskaresom. Poče la je strastvena ljubav Visente Sula i Kasandre Flores.

1936.

Mladi pisac iz Mar del Plate, Hektor Saksa-i-Diaz, izaziva na dvoboj svojeg suparnika u jednom tada poznatom ljubavnom trouglu. Visente Sul je naručio odlivak za svoju posmrtnu masku. Salvatore Ajala započinje svoj poduhvat saku pljanja snova.

1937.

Kao dobrovoljac na strani Republike, u španskom građanskom ratu je poginuo Masedonio Sabatin.

1938.

Demetrios je završio pisanje svojih dnevničkih zapisa koji obuhvataju period od 1930-38. Heliocentrični dnevnik je 1 9 2

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

naslov tog rukopisa koji nosi posvetu Demetriosovom dra-gom prijatelju Masedoniju Sabatinu. Pišući istovremeno ovaj dnevnik i rukopis Grande Dormidor, Demetri os je sijao u dvije brazde duha, imao je pogled unutra i pogled koji se vraća. Heliocentrični dnevnik predstavlja svojevrsnu knjigu o knjigama, razgovorima koji se žanju među prijatelji ma, kao i knjigu o najljepšoj melanholiji u čita voj povijesti. Demetrios tu piše - „Ovaj Dnevnik je pisan jedino u sunčane dane, kada je priroda najbolje osvijetljena i duh najviše zaveden. Za pisujem otkrića koja počinju sa suncem i ona otkrića u savršenim knjigama. Siesta lako vlada mojom rukom, vlada ovim melanholičnim snom iza objeda, ovim sanjarenjem i drijemanjem, snovidošću, fjakom. Siesta je lakoća s kojom duh vodi ljubav.“ Demetrios je u Dnevni ku sagledao sve ono što sagleda duh u svojem curiculum vitae - ciklus duha i ciklus prirode. Njegov pogled obuhvatio je oblike, fermentira-nje, atlas na devinoj koži nekog Al-Šarfija iz Tunisa, obrise. Na tim stranicama je i nestvaran svijet istinit, a na dokovima jedne luke ima iznenađenja za čitav život. Na tim će stranicama Demetrios na miru priznati: „Moj dugi i neumje reni pogled počinje od mjesta gdje sam zaturio svoje tragove. Ali neko je taj trenutak već opisao u svojoj knjizi.“

Lud od ljubavi i tragajući za njom, Artemio Kordova je oti-

šao u Evropu. Osvaldo Ortega je pokrenuo časopis Inferno koji će postati njego va životna opsesija. Dana 5. decembra iste godine, Demetrios je pronašao važno pisamce-poruku od Ignasija Ravane, i godinama kasnije će to pisamce nositi sa sobom. U

34. godini umrla je predivna dona Anhela Delgado-Roča.

1939.

Prema svjedočenju Lopeza Saure, budilnik „le gendarne“ Sosite Moreno kasnio je dvadesetak minuta. Crveni fenjer „Kuće 1 9 3

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć utjehe“ doživljava svoje najbolje dane. Na tlu Evrope počeo Drugi svjetski rat.

1940.

Demetrios je od nekog zemljaka prvi put čuo pjesmu „Zajdi zajdi“. Dobio je dragocjeno pismo o Sueckoj aferi i jedno važno pismo od Hemijana Čeli Rekorte iz Buenos Ajresa. Dana 19.

jula te godine bio je u luci gdje je, vjerovatno po posljednji put razgle dao brodove sa putnicima koji idu na drugi kraj svijeta. U

Mar del Plati se otvara raskošni „Klub toreadora“.

1941.

Marija Eskobar, muza i ljubavnica don Serhija Munjoza, ispri-

čala je Demetriosu priču o jednoj velikoj ljubavi negdje na istoku. Rat u Evropi ulazi u najteži period.

1942.

U septembru je zbog bolesti Demetrios dosta vremena proveo u bolnici gdje je odbacio 7/10 svojeg rukopisa Grande Dormidor. Doseljenik iz Italije i njegov prijatelj Antonio Leopoldi, odlazi na ratište u svoju zemlju gdje će ostati do svršetka rata 1945. godine. U oktobru su, iste sedmice preminuli doktor Fernando Roča i Demetriosov iskren prijatelj Dušan Bosnić.

Deme trios preuzima najvažniji dio poslova u štampa riji. U

provinciji je na lukav način ubijen Salvatore Ajala. U Mar del Plati je neko vrijeme bora vila sumnjiva američka novinarka Maribel Huja Gomez sa kojom će se Demetrios intimno zbli-

žiti. Kvazi-zavjerenička književna grupa oko Silvana Laskaresa, Osvalda Ortege i Ignasija Ravane, javlja se sa misterioznim pismima iz redakcije u ulici Pinjeiras.

1 9 4

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

1943.

Demetrios se doseljava u ulicu Bolivar. Marija Eskobar napu-

šta svog Pigmaliona don Serhija Munjoza koji se od tog gubitka nikada neće oporaviti. Hanibal Alves, majstor ogledala i Demetriosov dobar prijatelj, odlazi u Sjedinjene Američke Države.

1944.

Demetrios doznaje neke neophodne polutajne od don Serhija Munjoza, nasušne za Grande Dormidor. Silvano Laskares je primijetio „nestalu“ Mariju Eskobar pred kapijom turskog kon zulata u Mar dle Plati, i odmah to povjerava Demetriosu.

Nešto potom, i Laskares odlazi iz grada nikome ne otkrivajući svoju namjeru. Ignasio Ravana objavljuje Oglede. Održan je po sljednji „Karneval utjehe“. Burna politička vremena u Argentini.

1947.

Demetrios svojoj porodici u Jugoslaviji šalje rezignirano pismo poslije kojeg se više neće javljati. Preminuo je don Serhio Munjoz. Osvaldo Ortega živi sa glumicom Penelope Diaz sa kojom će se nedugo zatim i oženiti. Arman Figueras objavljuje knjigu Bez naslova.

1948.

U jednom formularu osiguravajućeg društva, Demetrios kao mjesto rođenja upisuje stih - „Jug otiče venama.“ Ignasio Ravana traži od Demetriosa da svoj rukopis nazove Grande Dormidor, po Velikom Spavaču koji se javlja u svim vremenima i na svim mjestima. Limas, jedan od „mudraca“ iz ulice Kamačo, odlazi iz Mar del Plate. O njemu i drugima iz ulice Kamačo, 1 9 5

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć

„u kojoj nijedan bezobrazluk nije postao skandal“, Demetrios je često pisao u Heliocentričnom dnevniku. Mnoge sporedne ulice slivale su se u žestoku ulicu Kamačo, ali 1948. godine, slava ove ulice već bješe na zalasku.

1950.

Kod jednog velikog izdavača u Buenos Ajresu, Hemijano Čeli Rekorta je objavio knjigu Nevi dljivi putnici. Demetrios u pismu Armanu Figuerasu navodi sljedeću priču - „Pred smrt, bogat, Petar Gregović je prodao svoje rudnike u Tur skoj i vratio se Petrovcu, u zavičaj. Nije mario za rajske pogodnosti. Naprotiv, bio je među onima koji su se vrzmali istokom tražeći pregovore sa đavolom. Vraćao se 12 puta u Tursku da dovrši taj važan razgovor!“

1951.

Grad je postao mondenska turistička kolonija. He mijano Čeli Rekorta šalje Demetriosu prevod knjige Emila Siorana Kratak pregled raspada nja. Vinsente Sul lakonski predlaže Demetriosu da svojem rukopisu da naslov Knjiga Demetriosova.

1952.

Osvaldo Ortega je pokrenuo Mali rečnik Mar del Plate. I Demetrios učestvuje u tom šaljivom poduhvatu, ali njegov je prilog sažet u nekoliko riječi: „Trešeto. Kartaška igra koja se pod raznim nazivima susreće svuda na jugu i u blizini mora. Dobre partije u Mar del Plati bile su u ‘Zlatnoj kiši’ u ulici Kamačo, a najbolje u ‘Operi’, na trgu Amerika“.

1956.

Preminuo je Hemijano Čeli Rekorta.

1 9 6

D e m e t r i o s G R A N D E D O R M I D O R

1958.

Užurban bolešću, Demetrios završava pisanje Grande Dormidora, prihvatajući taj naslov. Uprkos 30 godina rada na tom rukopisu, broj stranica ne prelazi 200. Arman Figueras piše na jednom mjestu o tome kako je Demetrios vidio svoj rukopis: „Ovaj roman govori o Mar del Plati, druženju i razgovorima, ljubavi i događajima u jednoj aferi zaturenoj od vremena. To je sve“. I Osvaldo Ortega je u sjećanjima zabilježio: „Veli ki Spavač. Greben između Perčina i Buljarice, prema Demetriosovom objašnjenju. Ogreboti na mora, osmatrač pučine i osmatrač ljudi. De metrios je iskreno vjerovao da taj greben nepri mjetno sakuplja snove“. Ipak, Ignasio Ravana je ponudio najbolje svjedočanstvo o knjizi Grande Dormidor. Demetrios mu je, prije nego će mu posljednju verziju rukopisa dati na čitanje, na veo u jednom pismu svoje mišljenje o rukopisu: „Eh kume, kada otvoriš moj roman vidjećeš da je to knjiga koja govori o ljubavi i koja govori o smrti. Uostalom, koja knjiga ne govori o tome?! Ali, oprez, stari moj, jer sam u ovim dokonim stranicama proturio jednu hipnotičku ideju lu tanja kroz život. Priznaćeš, đavolski je teško! Djetinjstvo, ljubavna pjesma, smrt - tu se lutanje završava. S druge strane, želio sam da ova knjiga govori o ljubavi prema smrti. Vjerujem da je ta stara, nedokučiva misao utisnuta u svakom od nas. Sjeti se kume, koliko si puta imao takav predosjećaj!

Ne mari ko je od nas dijete sreće, a ko slučaja ili opasnosti - u određenim trenucima svi posjedujemo tu ljubav. Naša priroda je predstav-ljena na onom kipu Apolona, kao zamr znuta vatra u fantastičnom zamahu. Na razne načine sam tu vatru opisivao u svojoj knjizi, ali najviše vremena oduzeo mi je onaj besvjesni, neživi pogled sa Apo-lonove glave. On otkriva kako svi pomalo volimo svoju smrt! Neko će tu ljubav predstaviti uzvišenom, neko ne.“

Kraj romana Grande Dormidor ujedno je i svršetak hronike o jednoj družini iz Mar del Plate.

1 9 7

Đ o r đ e V . G r e g o v i ć 1959.

Tiho i u osami, Demetrios je preminuo u svojoj kući u ulici Bolivar. Zahvaljujući blagosti njego vih prijatelja i pravoslavnih sveštenika, sahra njen je na groblju tako sudbinskog imena -

Sveta Melanholija Mar del Plate.

A možda je to šala.

1 9 8

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-736-29-3

COBISS.CG-ID 14422276