Stanka Rađenović

Karneval u

Amnionu

2020.

Izdavač JU Narodna Biblioteka Budve, Žrtava fašizma 56,

Budva

Za izdavača Mila Baljević Glavni i odgovorni Mila Baljević urednik

Urednik izdanja Natalija Đaletić i lektura

Rješenje korica Milutin Darić Daka Priprema za štampu Aleksandar Petrović Štampa Obodsko slovo, Podgorica Tiraž 300 primjeraka

Sadržaj

Svako sažimanje je ušteđeni stih 9

Pjesmovanja Stanke Rađenović

ili O Čujnosti 13

NEČUJ-PRAZNINOM 17

SA STRANPUTICE

19

ĆORAVE RIJEČI

20

ISCJELJENJE

21

OD TEBE BOLNA

22

ŽEĐ

23

SAMOĆE 24

NESTAJU BOJE

25

SJENKE 26

PRELUDIJUM NESTAJANJA

27

JUTRA 28

NEČUJ-PRAZNINA 29

BIJEG 30

KA HORIZONTU

31

SUNCOKRET U OBLACIMA

32

PUTUJEM 33

NADRIJEČ 34

ODBJEGLI DODIRI

35

DORUČAK

37

DEMAGOG 38

SVAKODNEVNO PITANJE

39

NEDOSTAJANJE 40

NA TRAČNICAMA

41

VEČERNJA PJESMA

42

IGRA 43

GLAD

44

NAJGORA PJESMA

45

ODBJEGLI DODIRI

47

SITNICE, POLOMLJENE

48

I LJUBAV TREBA IZNOVA STVORITI 49

ARITMETIKA PONOĆI

50

EURIDIKA 51

OKTOBAR 52

SVJETIONIK 53

PODSJEĆANJE NA TEBE

54

DRAG, NEKO

55

NISI LI TI

56

FRONTALNIM MISLIMA

(S)POJENO NEBO

59

DJETINJE 61

FAMOZNA BUBA PRIPOVJEDAČA

62

FRONTALNIM MISLIMA

(S)POJENO NEBO

64

MRAČNA STRANA DUGE

65

NA DVIJE STRANE SVIJET

67

NAJBLIŽE DALJINE

68

NE, LJUBAV!

69

POEZIJA OK(L)OPA

70

PROČIŠĆENJE 72

PUT 73

ČIN ZA SKLAD

75

PJENA SAM

76

PADAJU REČENICE

77

SLIKE PRED BUĐENJE

79

TI 80

JA – MUŠKO! 82

– 6 –

ZIME 83

BIĆE TO MOJ KRAJ NEOBIČNOG

84

ŠTA U SREĆI NOSIŠ ILI ČIŠĆENJE

DIDASKALIJA 87

KADA TE, IZVJESNO, BUDEM ZNALA 89

BESTRAGA! 92

BEZ KRILA

93

HRAST 94

KAD-IKAD ZNANJA

95

NOVEMBROM, NJOJ!

97

O URAMA POTONJIM, NIKADA ZADNJIM

99

PERPETUA I FELIĆITA

101

PODRAŽAVANJE 102

REČENICE (NE)PRAVEDNICE

103

(NE)DARNA RIJEKA

105

BAJALICA

106

SKLEROZA 1

108

SKLEROZA 2

110

TOČKOVI NEMETALA

112

TREN 1

114

TREN 2

115

TREN 3

117

TREN 4

118

ZENIT 119

DANIMA SPAVAČIMA

120

OPORUKE 122

Pesničke strategije

Stanke Rađenović

125

STANKA Rađenović

131

– 7 –

Roditeljima

SVAKO SAŽIMANJE JE UŠTEĐENI STIH

Na jednom mestu u knjizi pesama Stanke Rađenović možemo da čitamo sledeća dva stiha: jer svako sažimanje je

ušteđeni stih.

U ova dva stiha i u jedva nešto više reči Stanka Rađenović je sažela sumu svoje poetike, ali je pred-stavila i dominantni postupak u oblikovanju pesama u ovoj knjizi.

Najpre nekoliko reči o postupku.

Stanka Rađenović govori jezgrovito i sažeto do krajnjih granica izgovora. U njenim stihovima nema mnogo reči, a po pravilu nema ni suvišnih reči. Nekada su oni istinski primer jezičke askeze, ali čak i u dužim pesmama pratimo jezičku svede-nost u kojoj se mnogo podrazumeva, još više sluti, a govori se probrano i u onoj meri koja postojano oblikuje i čuva značenje pesme.

Otuda ovi stihovi računaju na učešće čitaoca. On treba da se saživi sa ovim jezičkim minimalizmom,

– 9 –

kako bi kroz stišanost i istančanost izabranog pesničkog postupka došao do značenja koja su zani-mljiva, podsticajna i važna. I bez izuzetka govora o svetu i o vremenu u kome taj čitalac živi.

Jezički minimalizam u pesmama Stanke Rađenović hotimično nas podseća na sasvim drugačiji retorički postupak koji je ovladao savremenim svetom. Taj svet govori mnogo i glasno, bez plana i zadrške, bez promišljenosti i bez dubine. To više nije ni govor, to je puko brbljanje kojim svet odlaže svaku ozbiljniju misao i svaki trag sumnje. Kada puka i prazna retorika postane zamena za odgo-vorno i zrelo mišljenje, onda u svetu nastaju razne štete i kvarovi, a najpre se ukaže duboko odsustvo smisla.

O tome nam, pre i posle svega, govore pesme Stanke Rađenović. Svedeni glas njenih pesama ide od jedne do druge traume savremenog sveta. Pe-snikinja pokušava da oživi, racionalizuje i izrazi te traume. Tako nastaje većina ovih pesama u kojima se govori o samoći i nemosti, o nemoći i udaljeno-sti, o otuđenju i praznini, o smislu koji je odsutan i nedostupan, o stvarima koje su samo forma, nika-ko istinski izraz osmišljenog prisustva.

Pesme Stanke Rađenović polaze iz naglašeno individualizovane perspektive. Najpre se istražuje unutrašnji svet lirskog subjekta nastao u doticaju spoljnih faktora egzistencije i vlastitih emotivnih odjeka i saznajnih uvida. Usamljen u mnoštvu ne-

– 10 –

autentičnih svetskih izdanja, čeznući za tišinom u kojoj se može misliti i razgovarati usred brbljivih okolnosti moderne svakodnevice, ostavljen u otu-

đenim prilikama savremenosti, lirski subjekt me-lanholično, ali zato ništa manje usredsređeno svo-di račune sa svetom s kojim se razilazi, ali u kome mora da osmisli vlastitu egzistenciju.

Potom se iz tako izdvojene perspektive započinje dijalog koji vrlo često ostaje bez odgovora. Mo-guće odgovore daće možda svaki zainteresovani čitalac ovih stihova u kojima je ti relacija neobično važna. Ovi stihovi imaju i emotivnu i intelektualnu potrebu za drugim, jer se samo tako ispunjava sami smisao govora i nazire mogućnost da se pustošne okolnosti egzistencije nadomeste oblikovanjem instinske dijaloške situacije, obnovom autentič-

nosti stvari i događaja, prodornim razumevanjem postojećih okolnosti, vrlo konkretizovnih u ovim stihovima, kao i osmišljavanjem načina njihovog prevazilaženja.

Iz takve poetičke situacije prirodan je iskorak prema kritičkom razmatranju govora i mišljenja, ljubavi i smisla, sveta kao otuđene volje i ispra-

žnjene, dehumanizovane predstave.

Dve su osnovne poetičke pozicije u stihovima Stanke Rađenović.

Jedno je uverenje da je poezija dijalog, glas upućen drugome i aktivno iščekivanje da makar kakav odgovor stigne sa neke druge strane, čak i

– 11 –

u prilikama kada izgleda da stišan glas više nema ko da čuje, a da vapijući smisao ostaje prekriven tokovima bučne zabave koja treba da nas navede da odustanemo od suštinskih pitanja.

Drugo je razumevanje poezije kao kritičke projekcije stvarnog sveta. Suočena sa svetom svog iskustva, jedinka se javlja kao nezaštićeni svedok moderne egzistencije.

Na pozadini tog zahteva nastaju neke od naj-boljih pesama Stanke Rađenović, ali je tu i rodno mesto ispovednog tona i neposrednog izraza ovih stihova.

Gojko Božović

– 12 –

PJESMOVANJA STANKE RAĐENOVIĆ

ILI O ČUJNOSTI

Jedini način da se odbrani jezik, to je da se on napad-ne. Svaki je pisac obavezan da sebi sačini svoj jezik.

M. Prust

Čitajući pjesnički opus Stanke Rađenović, i uživajući u biranju pjesama za ovu zbirku, držala sam se jednog hermeneutičkog pravila koje smo naučili od Gadamera: čitajući jednu pjesmu valja se isklju-

čivo vraćati njenim riječima, sâmim riječima, bu-dući da se „u samoj reči potvrđuje ono o čemu se govori”. „Pesnička reč”, kaže dalje Gadamer, „pre-zentirajući nešto, prezentira samu sebe, a to je njena posebna odlika.”

Stankina pjesnička riječ konstruiše jedan van-redni poetski svijet u svojoj neprozirnosti. Odnos riječi prema predmetima, motivima, temama, kao i odnos samih riječi među sobom nije tako konci-piran da se smisao može sam od sebe složiti. Ri-ječi, same za sebe uzete, nemaju nikad nekakav jednoznačan smisao nego tek u mnoštvu smislova jedne riječi i u zavisnosti od konteksta može da se razabere njen smisao.

– 13 –

Djeca sjećanja, u savršenom redu po troje.

Listovi djeteline.

U riječima leži iskustvo svijeta. Stankin svijet je kompleksan, polifonijski, alosemičan: govor počinje da klizi tako da govori više, ili drugačije, nego što kaže – Frontalnim mislima (s)pojeno nebo, Mračna strana duge, Poezija ok(l)opa, (Ne)darna rijeka, Skle-roze, Danima spavačima, Nečuj-prazninom.

Istinske pjesničke tvorevine moraju da pred-stavljaju osoben i snažan susret bitka i jezika - takvi susreti emotivno i intelektualno hrane čitaoce. Ova zbirka svjedoči takvom susretu.

Tu,

u metamorfozama savjesti

stoje ćorave riječi.

Stoje i gledaju se.

Gledaju se ušima.

I vide se.

Smiju mi se

i ćute, uz smijeh.

Gdje sam tražila oči –

našla sam mač.

Horizonti reže na vertikale noseći ih na plećima.

Poigrava osvit zjenice

beznadežnog.

– 14 –

Gorom zavijena pocijepana uspavanka ječi.

Samoće,

a ne gromovi,

nebom haraju.

***

Napisana pesma zacelo završava, ali ne prestaje; ona traži jednu drugu pesmu u sebi samoj, u piscu, u čitaocu, u ćutanju.

Pedro Salinas

Pjesmovanja Stanke Rađenović ili o Čujnosti.

Dok čitate Stankinu poeziju, molim vas, osluš-

kujte.

Osluškujte odjek glasa prije nego glas, jer sna-ga pjesnikinog iskaza je u odjeku koji ostaje nakon pročitanog. Taj odjek nam donosi novi način opažanja nas i drugih oko nas, i taj odjek svjedoči o snazi Stankinog umjetničkog bitka i bivanja.

Natalija Đaletić

– 15 –

NEČUJ-PRAZNINOM

– 17 –

SA STRANPUTICE

Noć je.

Vedro oko mjeseca

prati moje stranputice.

Zavijeno vjetrom

vidim neko lice;

na prošlost me sjeća.

Posvuda

uvelo lišće:

šapuće i šušti kao atlas.

Evo,

već nosi me mjesečev glas.

Sad živim nova proljeća.

– 19 –

ĆORAVE RIJEČI Tu,

u metamorfozama savjesti

stoje ćorave riječi.

Stoje i gledaju se.

Gledaju se ušima.

I vide se.

Smiju mi se

i ćute, uz smijeh.

A njih

od vrha

dijeli

razina duboka.

– 20 –

ISCJELJENJE

Plakaću –

do rijeke,

do mora,

do potopa.

Plakaću –

do grijeha,

do bola,

do smijeha.

Plakaću –

do krvi,

do tame,

do koštane srži.

Plakaću –

zemlja me ne drži.

Plakaću –

dok ne postanem suza

što ima snage

da prečisti sve prljave krvi.

– 21 –

OD TEBE BOLNA Kao kad čekić padne

na procvjetalu krv,

tvoj hod me boli.

Kao kad drvosječa

posiječe čitavu borovu šumu,

tvoj glas me sječe.

Kao kad latice

ranjenih snova zasipaš solju,

tvoje oči mi ne vjeruju.

– 22 –

ŽEĐ

Gdje sam tražila oči –

našla sam mač.

Kad ulica se ispruži

mojim usahlim koracima

tražim tvoju zjenicu

na razrovarenom trotoaru

između krvavih isposnikovih šaka.

U sjenci uvele breze,

na raskršću uma i bezdana,

staču se suze i krv.

Samo jauk proljećnog jutra.

Samo žeđ oka nevinog.

U flašici morfina.

– 23 –

SAMOĆE

Sustizale su, i proždirale,

samoće

jedna drugu.

Juče nikada ne zaboravlja

ako bio si srećan.

Horizonti reže na vertikale

noseći ih na plećima.

Poigrava osvit zjenice

beznadežnog.

Gorom zavijena

pocijepana uspavanka ječi.

Samoće,

a ne gromovi,

nebom haraju.

– 24 –

NESTAJU BOJE

Odavno nisi

samovao.

I, sada, opet,

iste tuge,

iste slutnje,

isti dan;

i sve bez boje,

a ti si sam.

A šta bi dao

za jedan smiješak

divnoga juče

kojeg nijesi primijetio?

A samo da si znao…

No, opet si sam.

I ne znaš što te

nazad vuče,

i zašto želiš

da bojama izvedriš

i utopliš ovaj dan.

One otiču u okean

i nestaju sa tvoje palete.

Ponovo si sam.

– 25 –

SJENKE

Raspamećene,

čupale su kose.

Karavan

i nekoliko sutona.

U isti čas,

pred njima.

I one

za sutonima.

– 26 –

PRELUDIJUM NESTAJANJA Uklupčani embrion luta

po praegzistenciji.

Dan gubi

naslućene obrise,

rasipa se.

Do jutra će

sila apokalipse

naći novi oblik.

Skupljene latice

lotosa

pričaju drevne legende.

Napolju sijevaju

oštrice noža –

sjeku gusti mrak.

Kiša dobuje

po metalnoj nastrešnici –

sam, sam, sam!

Izdvojeni svjetovi,

u miru.

Umiru.

– 27 –

JUTRA

Rukama jutra

bespućuju iz nedogleda –

vrišteći i plačući

nestalo.

Djetinjstvom

očešljani zaboravi

crvene trešnje beru.

A meni

u zagrljaj

nesvanuta

dolaze

jutra.

– 28 –

NEČUJ-PRAZNINA Nečuj prazninom.

Ludak u noći,

gorom.

Vremena zbiraju zaostatke,

govorom nijemim.

Nad trenutkom

budućeg besmisla

znakovi prošlosti,

i krik koji remeti

Nečuj-Prazninu.

– 29 –

BIJEG

Naša su bića

skladišta

ratnih rezervi,

iskonskog ropca

koji urla na

glad.

Koje to doba

otvara škripu

zamandaljenu?

Oblik se vine

ispred koraka.

Otuđen,

povrati mimohod.

Karneval u amnionu

vodi osvajačke ratove.

Zemlja iskače iz foldera

besprijekornosti –

vjetrom,

kroz okna,

zamandaljena.

– 30 –

KA HORIZONTU

Od srušenih snova sjenkama kuće zidam.

Misli mi brode ka daljinama,

i svaku smjelu horizont proguta.

Po izmišljenim predjelima

(bez košulje, naga)

prebiva sreća ova goloruka.

Putokaze su izbrisali vjetrovi tragajući za odbjeglim prostorima.

I ne znam da li me u ovom danu ima, ili sam i dane bacila psima gladnim.

I lutam, da se ne umorim.

I ne zaspim.

– 31 –

SUNCOKRET U OBLACIMA Obezglavljena,

u potrazi

za Suncem.

Suncokret

među oblacima.

U oku linije

povezuju bespuća.

Tražim

veliki zlatni san.

Okapavam

dok ga monsunske kiše

spiraju i gase -

da ne nađem,

da ne dijelim,

da ne raste.

– 32 –

PUTUJEM

Putujem,

u sebe.

Lijepo je

biti ponovo

kod sebe.

Putujem.

U san.

Do

sna.

Lijepo je biti

ponovo

kod sna.

I sebe,

i san

izgubio je na kocki.

Putujem.

– 33 –

NADRIJEČ

(Na sceni:

dva usamljena drveta

čudno mi mašu –

lozinku traže!)

Na kojem jeziku

da izgovorim spas

za riječi probuđene,

nerođene,

dok napolju čuvaju krik

gvozdene straže?

Osjećam –

na nekom bih jeziku,

novom,

sve ljepše mogla da kažem.

– 34 –

ODBJEGLI DODIRI

– 35 –

DORUČAK

Sunce u tanjiru

otvara oči,

pospan je doručak.

Kazaljke su odlutale.

Na zidnom časovniku

otkucavaju sjenke.

Ovo me bezvrijeme ubrzava,

dok je tijelo nemoćno

ma kud da krene.

A šta ako je smrt

jedina umjetnost

koja presjeca horizontalu?

– 37 –

DEMAGOG

Odmarajmo uz veznike.

Vrijeme je navika!

(Ljudi se žale na vrijeme.)

Čitaj me drugačije!

Vjekovi su utonuli

u stereotip.

Zastave na pola koplja

i nakon svega

– godi sunce.

Obezoružati dan!

Ove se niti pletu

u opasan znak.

Noć lomi koplja i nas.

Metamorfoza čaše

– u vinu je zabluda.

Mi, nestvarni!

U nama posrću putevi.

Jaka doza veznika,

veze demagog tka.

Slutim,

prazninom

veze vežu nas!

– 38 –

SVAKODNEVNO PITANJE

Iz kuće,

kao iz fabrike,

proizvod

gotov

izlazi

– Čovjek!

Odijelo svečano,

nedjeljno.

Kravata,

na svom mjestu.

Šešir,

po mjeri skrojen.

Dopunjuje

svečanu harmoniju šarenila.

I kuća

blista na suncu.

U vanrednoj raskoši,

spolja.

Uz buđenje,

svakoga jutra,

upita sumnja:

Ima li nečeg unutra?

– 39 –

NEDOSTAJANJE

Danas mi recite

jednu lijepu riječ.

Lako neka kapne

na dan.

Od toga čovjek

može da živi!

Danas mi kažite

neku neobičnu riječ,

kao kišni san

u jesenjem mantilu!

Danas pronađite

neku toplu riječ

u koju će stati

sva sunčana jutra!

Danas, samo šapnite

jednu nježnu riječ,

čarobnu tvoriteljicu,

koja iz ničega stvara sve!

Ali,

ne igrajte se

nježnim riječima,

katkad od toga

čovjek umire!

– 40 –

NA TRAČNICAMA Mirišu dani

na hlorofil djetinjstva.

Djeca sjećanja,

u savršenom redu po troje.

Listovi djeteline.

(Tuge nas se sjete

uvijek kad je lijepo!)

Boja fasade zgrade

zašumi zrelošću,

u nama.

Sjenke zidova

imaju pravo

čak i na beskućnike!

A sjenke krošnji

padaju na san.

Budi se još jedan dan!

Vagona koji stoji.

– 41 –

VEČERNJA PJESMA I sada,

ukinute su razlike,

i daljine.

Zanemarena htjenja,

i principi.

U zamci zablude

ulovljene nove želje.

Mirisi u zraku

boje nove slike.

Okasnili zraci sunca

žure da sustignu cjelinu.

I neka nova tuga.

I opet stari manir.

Tako daleko,

a treba stići.

– 42 –

IGRA

Noćima sjenke

izvode ples.

Da li je igra

život?

Ili smrt?

Da sam Zevs:

olujom bih spalila

svjetlost na zidu,

pozornicu sjenkama,

iste kostime i maske.

I dan umoran,

od bezbroj uloga noći,

vampirski se krijepi

mojom krvlju.

Uživa u tome,

kao ja ni u jednom danu.

Noćima isti ples.

Sjenke prolaze

kroz moje biće,

i zorom zaspi u mojoj glavi.

A onda,

ponovo,

igra.

Život.

Ili smrt.

– 43 –

GLAD

Trebam zagrljaj

i nježnost rose,

u samoći,

od muka i stijena.

Kao zvijer,

bespomoćna,

ranjena,

gladna sam

nježnosti i dobrote.

Prizivam ćutanjem

dalekih mitova oblike,

i ređaju se slike

kao bjelina oskrnavljena.

Bićem putuju nemiri,

a daleko su svemiri

gdje misli lutaju slobodne.

Trebam boju i zvuk,

u samoći od stijena.

Kao zvijer ranjena,

gladna sam

nježnosti i dobrote.

– 44 –

NAJGORA PJESMA Najgora pjesma.

Od svih.

Ne umije da ima,

da čuva,

da pazi.

Svaku sitnicu polomi i izgubi, pa shvati –

– Ne ostaje se bez sitnica!

Bezdan.

Ponor.

Prazno.

Gubi se svaki glas,

svaki trag,

svaki osjet kida nit.

Bestežinsko savija,

lomi,

obesplodi

uzrele trešnje.

Nedozrelo.

Tup je pad na tlo nepostojanja.

Gdje da te nađem?

Gdje da se nađem?

Isto je.

Zapitan zaspi,

– 45 –

nadom obesanjen budi se praznom,

da napusti a da ne razdani san.

– 46 –

ODBJEGLI DODIRI Nisu to više isti dodiri.

Toliko raspršenog epitela sa površina strasti, danom izgubljenim u vjetar.

U ogledalima odrazi naših predsoblja kao dan u danu.

Česticama svakodnevnog

ubijena je toplina krvotoka.

Iz drevnih bočica suze

otvaraju se miomirisima i

nepoznatim svjetovima,

gdje stari krovovi drže nebo.

Nisu to isti dodiri.

Nema te među dlanovima

odbjegli trgovče krivicama!

– 47 –

SITNICE, POLOMLJENE

Kada očekuješ ljubav

olovni snovi,

kao vojnici,

marširaju danima.

Znaš,

nešto je polomljeno,

i to uvijek nedostaje.

Polomljeno svemu vrijednost umanji.

Polomljenog ima u krvotoku.

Ničim se ne izbacuje.

Ne razblažuje.

Ne ispira.

Dan bez budućnosti

ispran je, i izblijedio.

Dogledavanje ohrabruje!

Svako je sam!

Shvatam,

dok slušam priče

„srećnih ljudi”.

Drugi je pakao i ubica ljubavi!

Nažalost,

uvijek trebamo Drugog

da bismo počinili zločin.

Prokletstvo slabih!

Polomljena sitnica!

– 48 –

I LJUBAV TREBA IZNOVA STVORITI Oduzmi vremenu trajanje,

dosadu i bol;

porok i glad za običnim.

Oduzmi sjećanju

trunke nostalgije.

Sjenci postojanje.

Riječima glas.

Kiši vodu.

Tugama jauk,

i vjetru ruke.

Djetinjstvu strah.

I neka sve,

za trenutak,

postane prah.

I ljubav treba iznova stvoriti.

– 49 –

ARITMETIKA PONOĆI Aritmetika ponoći

razbija zidove

naprasnog ega.

U očajanju nade

poklapaju te svodovi

i bezbroj sprega.

U magnovenju noći

slutim te uz vino i dim.

U grotlo zablude ulazim.

A –

aritmetika ponoći

razbija zidove

naprasnog ega.

– 50 –

EURIDIKA

Šapatom

da potekne venama

jedno nebo.

Magličasto žuti lik krovari.

Tvoj je glas boje kestena.

Udaljavam daljine,

mislima i snom,

daleka.

Ja

– znaš to ti –

kao za posljednju slamku.

A ti

– znam to ja –

nećeš zakasniti.

Euridika

žuri,

strepi,

i čeka.

– 51 –

OKTOBAR

Sjajan san

davnog oktobra

u haustoru.

Kao ti,

liči na putovanje.

I ovaj krajolik

ima tvoj lik,

a ludi časovnik nad njim

ždere godine

koje smo sanjali.

Pozdravljam Himere

iza ogledala,

u svečanim toaletama.

Da bar doluta

julski,

šaren dan!

A oktobar

prokleto ćuti.

– 52 –

SVJETIONIK

Sinoć sam zaboravila

osmijeh,

na tvom licu.

Neka tako bude

i ove noći.

– 53 –

PODSJEĆANJE NA TEBE

Naslikaj mi hladno

duvanje vjetra.

U stihu neke sjetne pjesme

položi tugu.

I lagano mi spusti kapke

pred svakom svjetlošću.

Da prestane,

a da ostane.

– 54 –

DRAG, NEKO

Svakog mi jutra

san odleti sa jastuka,

ne ostavi trag.

I ne sjećam se

ničeg,

osim kiše.

I dođe neki znani zvuk,

melodija sna

sa morskog dna.

I neka boja topla,

sa juga nar.

I dođu sjenke,

mučiteljke,

i rijetke ptice,

i dani,

otužni, sami.

A onda ponovo noći,

i tajne veze,

pletu mreže oko srca.

Katkad oslušnem:

možda korača neko drag.

To vjetar pod prozorom trača.

Ko još dolazi

koracima od sna?

Svakog mi jutra

odleti sa jastuka

jedan lik,

drag.

– 55 –

NISI LI TI

Poneka ljubav

vodenog pogleda,

iza zavjese.

Nisi ti.

Poneki uzlet

olovnih misli,

iza krila.

Nisi ti.

Poneko ostavljen,

ranama posoljen,

vodenog pogleda,

iza horizonta.

Ponekad,

kao uvijek,

da Neko,

poneko.

Nisi ti.

Ponekad,

iako odavno,

rukama prazno vaja,

zamisli.

Nisi ti.

– 56 –

Ponekad neko

prekine niz osame.

Neodređen,

potekne san

vodenim pogledom.

Kolika blaga blaguju dnom Okeana?!

Ponekad,

nisi ti.

– 57 –

FRONTALNIM MISLIMA (S)POJENO NEBO

– 5 9 –

DJETINJE

Ne možete mi gledati oči.

Ni dušu.

Nikada više kao sad!

Čast i Čest!

Vragom?

Razgovarate sa mnom

dok sam nečujna!

Tako jedino zaslužuje svijet?

Ono,

od srca,

rijedak je cvijet!

Jedino vrijedan!

Probudi dijete u sebi

i kreni!

Neka se igra,

igrom

razigra,

zaigra.

I nikad ne spozna

svršetak sna.

Usred buđenja!

– 61 –

FAMOZNA BUBA PRIPOVJEDAČA Probudim se –

ni jedne linije

na dlanu!

Nalazim ih u kupaonici.

Sistem ogledala je pao

– desni klik i lijevi klik –

mrtva trka.

Ne otkucava ni princip

jin i jang,

u sobi gdje pišem.

Paranoja u trendu:

Rođenjem zadati tatu,

glasio je naslov članka

tog jutra

(jer samo se jutrom budim).

Ustati je, ipak, nemoguće.

Ekstremitete je skratio

baš Franc K.

Lutajući gen

pronašao je kod Svevremena,

uredno i čitko ispisan!

Što se desilo u priči

a što sam usnila,

ne mogu spoznati

na rubu prostora za pisanje

– 62 –

sasvim malog formata.

Dodirnem poetiku

i odselim!

– 63 –

FRONTALNIM MISLIMA (S)POJENO NEBO

Danas ne želim ukloniti čak ni bubu štetočinu koja pod ruku dođe.

Danas razmišljam o blagodetima tajlandske masaže,

kineske akupunkture,

putovanja na Bora Bori,

i dalekim predjelima gdje bismo mogli biti srećni.

Danas nema nikog starijeg od mene da mi utjehom šapne:

– Ludice, djevojčice, volim tvoje sne! -

Danas sjetom obavijaju sjećanja lipa.

Crni čaj i dvopek klistiraju trbuh uspomena.

I nema savršenih osjećanja u trajanju.

Ljepota

Neočekivanog Prevrata.

Nekog (s)jutra!

– 64 –

MRAČNA STRANA DUGE

Sunčano i prazno,

bez promjene,

zadržaće se.

Krenuti iz čovjeka

na put

teška noćna mora.

Nebohvat žuri

izmicanjem u nepovrat,

zbog pretjerane upotrebe

unutrašnjih dekoracija.

Vraća se poeziji

god i roj.

Stroj u opomeni,

i pljesku.

Odšeta um,

i vrati se razgoropađen,

pa zasjeda mojom glavom.

Ako prođem ispod duge

(prezirem kad telefonski poziv prekine tokove!)

sve mi želje pojede,

mjesto obroka

i ostanem na pučini

sa morskom bolešću.

U potrazi za oblikom,

promašim slovo i

latim se oblaka,

– 65 –

da me jezdi

mračnom stranom.

Zaslijepi sjaj

na situ

kojem pripada

zlato.

– 66 –

NA DVIJE STRANE SVIJET

Opiti umrtvljivanje

i hvatati vazduh

zabave radi,

kao riba na suvom.

Srce ne poznaje hod mimikrije

ispod jesenskog pejzaža

koji kotrlja jedre sjenke

i jedra

u istoriju nepovrata.

Ta slika kaže:

Žudim, da budem pjesnik

u tvojoj pjesmi,

(ne)ostvaren.

Dar žile životnosti

otiče u okean koji poznaješ.

Mirno more,

kapa dolje.

Sanjaj:

na jugu sjever

u jurišu naslikan,

dok ljubim

praznohode.

– 67 –

NAJBLIŽE DALJINE

Zatvorimo vrata.

Završimo dan,

drugi, deseti, pedeseti...

u dobru i u zlu,

dok nas zidovi ne razdvoje.

Razvodnjavam jake misli.

Rastočene po uglovima

magnetizmom sakupljam.

Do bjesnila.

I otćutim.

Trenucima osame

pomolim se,

ne bi li zidovi i vrata

otključali smisao.

I spokojno pišem u tišini.

Ne obratiš se.

– 68 –

NE, LJUBAV!

Oči u oči

ne gledaju se,

gasne vid.

– Obojim se,

ne gubim dan –

kao kockasti monitor.

I vid,

i dan

pretvori u čekanje.

Tad pričam,

govorim koještarije,

pa ćutim.

Gušim te iste koještarije,

da ne otkriju,

da ne otkrijem sebe

u skrovištu za čekanje.

Oči u oči,

spoje u zjenice

apostoli razobličja.

Tad obojimo se

gospodarenjem nad čekanjima,

pričanjima

(obrisanim gumicom)

i ćutanjima

(obrisanim, isto gumicom).

– Koještarije?

– Ne, ljubav!

– 69 –

POEZIJA OK(L)OPA Sve što zavolim

izda,

starost smrću,

ostatak zvijerima.

Prokleto znam

koliko dajem,

predajem.

Obezglavim,

dok pakosno žongliraju

sistola i dijastola

u tijelu poezije.

Mimikrijom mi

praviš poslastice,

drangulije i trista čuda,

želeći da odmah zavolim

praznik iz šešira.

Završen kućanski poslić.

Ogledanje pred put.

Slasti se još lijepe,

laskaju i klize

pod zubima.

– 70 –

Kasnije se javi bol, zvoni i ječi, sama,

(bez mimikrije).

Kad utiša,

lako je obmanuti.

Osim u sjećanju,

koliko traje Vječnost,

ispod rožnatih nanosa

kornjačina oklopa.

– 71 –

PROČIŠĆENJE

U povodu otvaranja izložbe slikarke Dijane Lazović

Put je četvoronoški hod.

I hodočašće.

Telefon više nije

rukohvat,

ni glava monitor bez okna,

mjerna jedinica

intravenozno ubrizgavanje misli.

Kruži bolje sjutra

prirodom u materiji.

I materici.

Zagrljaj rukavica servira

Da Ne Boli.

Apetit mi je napokon slab

i probava loša.

Dobročinstvo na meniju,

eutanastički smisao uvela lista.

Nutrina,

nutricijent,

dom malenog gosta.

Ostalo je ogromna,

kalorijska laž,

Bazalni moj!

– 72 –

PUT

Ničija bjelost i nigdost,

bosonoge rose trnom.

Pobjegne li riječ

u pjesmu,

oslobođena porijekla

i pijačnih deklaracija.

Učinim zaokret

na fotografiji

i obratim je tebi.

Ali –

tebi u sebi.

To odzvanja ponavljanjima,

i insekti se roje

u ogledalu.

Pognem glavu.

Opširno ti pišem,

jer svako sažimanje je

ušteđeni stih.

Razumijemo se u odgođenom roku.

– 73 –

Stranputice.

Stratišta.

Gubilišta.

I potom –

Put.

– 74 –

ČIN ZA SKLAD

Samoodričem ljutnju,

i to je vrijeme izabranog posta.

Sjećanje smo

budućeg Života.

I naši se vozovi

pruže redom;

na čelu vagona ispisan

život u didaskalijama,

a u sitnim porama izliveni

tekstovi metala

odbijaju se o žaluzine

i škripe po tavanima.

Uvijek im nedostaje

poneki čin,

za sklad.

I nikada snove

ne izvodim u šetnju

po pruzi,

da ih ne izgubim,

u nekom od činova.

– 75 –

PJENA SAM

Sanjam u tijelu ribe,

sa krljuštima.

Pod žrvnjem Sunca

meljem sopstvena

krvna zrnca i

pretvaram u pjenu.

Sanjam u tijelu ribe,

pod čempresima.

Proboden mjesec

pušta srmu

po vodostaju.

Sanjam u tijelu ribe.

Iz sopstvene glave

rastačem harpune,

i budim se kao pjena,

po obalama.

– 76 –

PADAJU REČENICE

Padaju rečenice

nošene jugovinom

apatije.

Ko si

u ovaj dan?

Još jedan beskraj

lomi sjaj zenita.

Igraju poker

boje

na kubističkom platnu

novog doba

što je spriječeno

da dođe.

Grca

čovječanstvo u agoniji.

Za ručak imamo

malo svježeg besmisla.

Lome se olovne rečenice,

kao klopot lokomotive

što gazi

pospane tračnice.

Jedan drugačiji

otkucaj vremena

prekida san!

– 77 –

U kutu sobe

vreba novo jutro

u otpacima.

– 78 –

SLIKE PRED BUĐENJE

Utkala sam žute pertle

u hladnoću dana.

Po patosu lišća

povlače se sunca

bivšeg neba.

Prošlost umiva obale,

nedosanjane.

U svitanje ljetnjeg cvijeta

ispijen vrevom i žegom jula

davni lik.

Istovremeno,

na obali snivajućeg kamena,

naše su sobe vodeni zidovi

u kojima riječi

mirišu na trulež.

Iz prozorskog okna

pružaju se ruke sa budilnikom

koji obznanjuje hod po metaforama.

Ustajem na lijevu nogu

i ne brinem zbog toga.

Ogledala u sobi još drijemaju.

– 79 –

TI

Prešla sam put

crnoj mački,

onoj istoj od juče i nakjuče,

(uvijek je ista),

ako će povjerovati.

Inspiracijom te čekam,

po ko zna koji put,

na skrovitom mjestu

Javne Tajne.

I ne posvećujem se više

polomljenim sitnicama,

(pjevanija što su se šminkala poetikom) sem mehaničkim potezima metlom.

Dani.

Dani su...

a vrijeme im neprijatelj.

Zatisnem silikonom glavu,

obojim se

i promašim avangardu

kao godišnje doba.

Moje su stranice nedostupne,

ljušte ih slojevi magle i humusa.

– 80 –

Ponavljanje je maćeha, iako hodam bez cipela.

Nije po bontonu

život izazvati na paradoks.

Po zidovima plutaju ribe

i istražuju svjetlosti.

Izmigoljim nasuprot,

dok u ćošku Tajne

prazna stolica

zasijeda

O(če)kivanjem.

Učaurim se,

u naslovu.

– 81 –

JA –

MUŠKO!

Ma pusti,

njenu poeziju!

Prije shvati

nego što napiše.

I mjesto uzvičnika

glasno te,

muški,

podržavam.

Katkad je žena

sinonim za glupost?

Ali,

samo dok odstranjuje

izumrli epitel!

Post festum.

Neki muškarci!

– 82 –

ZIME

Voliš me

kao da si tek otkrio

nešto dugo traženo,

pa nudiš

rijetke plodove i poslastice

tek pripitomljenom biću.

Volim kad voliš

barok u mojim očima,

i kad se ogledam u tvojim.

Nevažna su godišnja doba

za bosi hod po divljini

koju smo izmislili

(svake bi je cipele oskrnavile).

I strasti koje uobliče

najapstraktnije pojmove,

dok ostale izmještam iz

tek stvorenog raja,

a naručja mi puna izmaglica

u odupiranju mome stisku,

i već bježe ka planinama

da se sjedine sa bjelinom.

Pod temperaturom

zime haluciniraju.

U mojoj saosjećajnosti.

– 83 –

BIĆE TO MOJ KRAJ NEOBIČNOG

majci

I još smo živi.

Poslije neće biti poezije,

ni prisjećanjem na riječi bogougodne i pravedne: Ne rugaj se. Pomogni.

Najveća paradigma ljudskog, ikad!

Ni volje za bolje, ni nade u džade uspjeha.

Po pravdi, po zasluzi, po trudu, da nije uzalud.

Koliko sam savjeta pokušala

i uspjela.

Jer su bili najčistiji, najsvetiji, ikad...

I one koje sam preskočila,

da izbjegnemo zluradost svijeta i ne uprljamo plemenitost cilja i pravdu postignutog...

A nikada nismo vjerovale da pravda zaista ne postoji!

Javljala sam se zbog tebe...

Vjerujući.

I još smo živi.

Da pokušavamo.

Da se nadamo.

Da čuda postoje.

– 84 –

Ma, gdje su,

Pobogu,

Ikad ikom

Gdje su?

A molim da me Život,

još ovog puta na

bezazleniji način,

Nauči

Čemu nisam vična.

– 85 –

ŠTA U SREĆI NOSIŠ ILI ČIŠĆENJE

DIDASKALIJA

– 87 –

KADA TE, IZVJESNO, BUDEM ZNALA Kad te poznajem

– a ne upoznajem,

kad te znam

– a ne znam,

kad te rastem i letim,

kad prestanem

– a tu sam

makar svjetlošću svitaca,

godinama migoljenim iz svitaka značajnih stranica,

na koje se zaboravi dok se brižno čuvaju, (kao na sve važno

do čega se stiže pješke)

svaki put i milion puta!

Kada te prepoznajem

– a ne znam,

jesi li ti Lik

ili Bajkolik,

Ili Krajolik

ili Divolik,

čas Živolik,

pa Bljedolik…

Ili u Čudu

ili u Zbilji,

u Domu

ili u Špilji,

– 89 –

u Utrobi

ili Oduvijek Svoj,

Bespoticajan!?

Bez susreta dodira

nakon vrpce,

bez vida i njuha,

cijelo postojanje izgleda kao

lov na poznate riječi

čulom sluha.

I vječiti nedohvat!

(A nikad nebohvat

kojim sam te ovjekovječila

predsusretom naših postojanja.) Godine su kišne gliste,

poneki ih trag zapiše

pa izbriše,

poneka humka podsjeti

da leti.

Vrijeme smo,

i kad plutamo

i ne znamo kud i gdje

u međuvremenima

pristižemo.

Kada te izvjesno budem znala,

dok nužnošću brige i ti znaš

– bez dara prepoznavanja -

uz izmamljenu ti radost

mimike lica nepoznatog

– 90 –

(moramo postati nepoznati da bismo nestali) kojom život trza i vuče

na udici

ribu iz okeana,

da opstane

posljednje pute.

Uz kasne susrete dodira,

Ti, lijepo znaj,

zbog tebe je!

Salute!

Salute!

– 91 –

BESTRAGA!

Svakoj slijepoj ulici

našli smo put.

Sami nismo progledali.

Takve slijepce

zidovi su uramili

kao privremeni dekor.

Nakon rođenja,

baš kao i nakon ljubavi,

postajemo čistine.

Bez tragova.

Uzalud smo ih,

nevidljive,

ukrivali.

Bestraga riječ!

Nakon pomenutih privremenosti,

– Rođenja, Ljubavi -

želim se ustoličiti

u neopažljivom uglu.

– 92 –

BEZ KRILA

Sveli smo postojanja

u aplikacije

i mrežna pokrića.

Prijava u...

Formular za...

Recepti ka sreći,

tandara-mandara.

Transcendentno uzalud iseljava atome bića i bivstvovanja.

Nema plodnog tla

za nestale.

Glasnu se ćutanja

u izumrlosti,

kao trag

novih javljanja.

Da sam gusjenica,

predugo bi žuljala ljuštura

spoznatom mjerom vremena,

bez krila.

– 93 –

HRAST

U kućama našim,

nekad,

posječene šume.

Ogrjev Sunca

kad nije ga.

I Hrast

za dan

božanske prisutnosti.

Djetinjstva okupljaju porodicu, upravo zimi.

(Zimu, koju ne volim, inače

sem pomenute vatre doma.)

Bliženjem Duša i Tijelo.

I Ljubav je bliža bližnjima.

Možda, samo, zbog Hrasta.

Danas je ostala ljuštura

– i napolju svi svijetu je pokazuju -

kojom postoje.

Bez vapaja.

– 94 –

KAD-IKAD ZNANJA Po rođenju,

unaprijed znanim prezimenom,

zoveš se Ime.

Onda

bezubo i bezimeno

Vrijeme,

imenuje

potrebe i neznavenja,

prije iskustva.

Dođu

igračke,

, cipele,

haljine,

kike,

kravate.

Odjenuti

malim i velikim školama

kao malim i velikim početnim slovima, (dovraga s počecima)

znamenja i

kad-ikad znanja.

Zagrizeš teret suština

i vučeš

besomučno.

– 95 –

Najviše

očekivanjem da će sjenka oživjeti.

Daješ smisao svakoj nadi

dok, istovremeno,

u biću čezne iščeznuće.

Dubinom mi oko

vrtlog sazda.

Pristignu i sustignu razumijevanja, ali to čak odavno

nije sjenka.

Nisi ni Onaj.

Dug je svaki put

težaka,

bremešan,

vremešan.

Zašto najprije

pakujem stvari

a povratak putu

zaboravim?

Pojavi se Dan

koji krvari.

Bez mog susreta sa njim,

i spasenja,

u biću mom,

najlakša je zemlja!

– 96 –

NOVEMBROM,

NJOJ!

(posvećeno baki po ocu)

Uzalud eliksiram trenutke:

uvijek isti: autobus,

sjedište,

pravac

i odredište.

Isti povratak, i odlasci.

Čudo osvježi oreol suština –

tačke uporišta za zbjeg postojanja tananim, glatkim, suptilnim.

Besmislom preobuče

za lakši hod.

Sve mora postati lako,

potom bestežinsko,

kao sitnice za sreću

sakupljene riječi u kutiji

nedosanjane glave.

One,

čije misli

katkad dovršavam u snu,

a najčešće nosim kao

niske pritislih oblaka

iz kojih mi ni mukom,

a ni mûkom,

ne natjera kišu na

Plač!

– 97 –

(Ponekad suza umije vrijeme i olakša kapke ka Suncu.)

Čim zajeseni

sjetim Te se

kroz opravdanje,

živo,

mjesto molitve

kao da

imam kome:

ni svaka greška nije uvijek i na isti način grešna.

Sve što pamtim,

izgubim.

I pamćenja su brojevi

koji gnjuraju glave u pijesak.

Decenijama tražim nit

podzemnog,

nevidljivog,

a željela sam je čitavom svijetu pred Sunce prinijeti.

Tragam

da tu iskidanu nit

privežem za dok,

čim me dovoljno brodova odveze.

Obično novembrom

gustiram cimet uz pomen.

Sjećanja rumom obojim

kao jagodice svog a bivšeg lika, a ona me, neprekidno,

prinose na žrtvu.

– 98 –

O URAMA POTONJIM, NIKADA ZADNJIM

U ambiciji i koliziji

„neko bitan”,

istodobno nepobitan

(ne daj Bože,

u ime poretka i napretka).

Sam sa sobom

(alfa i umiruća omega)

dok nestaje, ostaje,

da traje.

Tavori, za druge, za duge, onostrane.

Dok „tiha voda brijeg roni” –

ćuti najglasnije,

i nebesa cijepa i sijeva

kao sladak ukus kakaa

sa šećerom.

Svemu treba šećera -

(bez čemera i meda,

jer to malo meda zadocni, uvijek)! -

što drži pažnju života u knjizi, i nad njom.

Nikad nedostupan!?

Ne valja!

U panici nestanka

ili jesi ako nisi -

što ne može se biti!

Srećni redak mimikrije

– 99 –

ili pantomime, za slutnju i čekanje

bez spoznaje.

Ti –

– uvijek su samo minuti

od posljednje posjete

jedinom vremenu.

Ne okuj riječ u kameno trajanje, kamenom se vrati,

a ne hljebom.

Blagorodnim.

Blagodarnim.

(Iako u meniju života podrazumijevani dodatak.) Najslabija je ruka

posljednjih vapaja.

Nikada zadnjih!

– 100 –

PERPETUA I FELIĆITA Peripetijama puta

za usputni disput.

Jedno uz drugo

strižu vijeke,

vavijek.

Uzvodno.

Uzbrdo.

Uz dlaku.

Zamisao pozlaćena je

stepenikom-podanikom,

zmijolikim.

Što nosiš u sreći,

ponosiš.

Na drugom beskraju stepeništa

izbavljenjem zovu.

Dugoputujuća i zlopita

istovremeno,

plodovima potire mučeništva,

niz merdevine dana,

dnu u čeljusti.

Felićita.

Ipak,

sreća u vječnoj vjeri!

Ne zamjerite.

– 101 –

PODRAŽAVANJE

Za svaku bol

– novi škaf.

Što više pamćenja

– više zaboravljanja.

I nema savršenih osjećanja

u trajanju.

Ponavljam stih

– pred nestajanjem

i

podražavanjem nestalog.

– 102 –

REČENICE (NE)PRAVEDNICE

Ni odjek jeku,

ni O u OD što potekne.

Niotkud da dolazi

nikud odlazi,

u sladu nikad prolaženja

gaženja i mimoilaženja.

Rečenica u medu i u olovu

ni jeke u slovu po bolu,

iščezlog.

Ni sunca, ni soli.

Ni nit što zbori boli

u trzaju elektrošok rečenice

zatočenice medijastinuma,

kosti udaha, izdaha

bjelinama pritisnuta.

U simulakrumima susretanja

nevidljive riječi

paučinom metamorfoza,

prije i poslije,

kao prijeki lijek rijetkom,

ili sud, pa usud,

da se puninom vine.

U osvit novih rečenica

plimom je glava pokrivena

– 103 –

kao drhtaj u hladnoj sobi.

Pri povlačenjima

sita opstanka ostaju prazna,

u bezdahu i bezduhu,

da traju.

Uzalud roptaj i jeka

u hvatanju sunca do sljepila.

Nihil je najranjivije mjesto

bjelinama pritisnuto.

Rečenice,

katkad izvijore zastave,

bijele,

u bjelinama.

Kosti su grla nastanile,

kao O

i kao OD.

Uzvodno,

ka početku.

– 104 –

(NE)DARNA RIJEKA Rukama

rijeku pokri

pogled Mjeseca.

Rukama

rijeku otvori

dubina vasione.

Rukama

zvijezde prosu tokom

nepovrat.

Rukama

krvotok sazda pa sledi

srmom nad mirnom.

Lipom jun

riječi i ječi.

Rijeka priča bezbrižna,

sjetno.

Narandžom vjetar hladni

modrine dubina sreta.

Rijeka mu vid.

Narandžom mjesec pokriven

suncem huči:

Čovjek ili rijeka!

– 105 –

BAJALICA

Samo časovnik da ne zaboravim.

Za: poluživu,

polunijemu,

polupokretnu,

poluljudsku

opomenu:

sve što biramo

traje

i u nedostatku buđenja.

Kada na kapke kuca

četvrt vijeka već,

zadnja je ura:

(o)trgnuti se/nas.

Pretvoriti:

oblak u drvo,

drvo u cvijet,

cvijet u mačku.

I devet puta,

bar,

simulirati nedoglede

(ionako, mnogo se čega/koga odbaci).

Tačka nije kraj,

samo – zenit.

(P.S. Izbrojiti tačno devet praznina, nijednu više, ni manje.

– 106 –

Poslati na devet adresa, i čekati devet sreća,

devet sudnjih časa,

devet boli,

devet mora,

devet dolina i gora,

devet dušeka.

Za svaku prazninu

po zrno,

do

Sunca.

– 107 –

SKLEROZA 1

Nemarom,

Nenamjerom,

Zaboravom

zaključam.

Lozinki se ne sjećam.

Uzalud kucam,

pretražujem hronotope

dodijeljenog kretanja,

(čak i one van opipljivosti).

Nije mi bilo važno, nije laž!

Sad ponovo jeste, ali u inat,

da se pod noge,

blatu utisne

postojanje nad ostacima

metamorfoza.

Bez dubioza,

simbioza

i skleroza,

pravac iz Oza.

Bez čarobnjaštva,

viteštva

i vilenjaštva.

U našušnosti stapanja

bez utapanja,

ukipljene uštve i protuve

namjesto okupa i skupa

raspertlani zjap bića.

– 108 –

Organ egzistencije, esencije,

reda ili nereda,

kao bezdan,

i nisu krila.

Ipak,

nigdje uzalud ne kuca,

nit’ nemarom,

nit’ nenamjerom,

samo vjerom

usputnih uspjeha.

Sa zvijezda,

padom u trnje,

ne stiže se

na –

trag.

– 109 –

SKLEROZA 2

U konačnom poravnanju godina i godova

– bez poznih jeseni, zima i smrzlih proljeća –

računovođe i mašinovođe poretka,

– pod vedrim nebom dom i mantra –

praznih linija,

bisaga, pretinaca,

dlanu ka nebu,

učaurenih.

Kao da ću svakog trena

postajati u milionima leptira, istovremeno,

nadajući se da ima smisla;

nezaleđen u letu,

uzletu i sletu,

odbijen prezir,

tužba okorjelih,

smjelih.

Umnožavam foldere,

čistim didaskalije,

umjesto krila

dekadenca,

spiritus štit

i lingva mač

a nije viteško doba,

teško ateriranje.

– 110 –

Ljušturama riječi iz davnina uzemljavam tanke slojeve humusa dok biće sija

iznova...

U oklopima i u kućama

gdje god se ko zatekne,

pleonazam kao jutarnji namaz

pred izlazak za povratak u sigurno...

Uzalud su neba vedra i zvjezdana, ljudi slušaju vremenske prognoze...

Ni na vodi ni na hlebu,

prijesni i posni

kamene se grijehom

bez kamena,

a mislili su

da je izmišljen -

da l’ kamen ili grijeh?

– 111 –

TOČKOVI NEMETALA Jedna još,

Ja,

za spas i bivstvo!

Dok nemam kad,

neka čangriza,

uskače u riječ,

misao

tok

rok.

I brine.

Djecu čuva,

Da ne postojim sat

ili dan

ili više njih

u rublju sedmice.

Brižnost prevaspitati.

Pa ni jedno pravilo,

ni dane u sedmici,

ni tablicu množenja

(u paradoksu razlučivanja),

ni padeže nesporazumijevanja,

u klimanjima i odmahivanjima vrata, tek djelimično vilice i glave, više ne poznam

u ekonomiji meteo izvještaja.

Daj, budimo saveznice,

– 112 –

bez (S)umorne hajke, dok nam se nebesa ne naklone

stežimo im logorske obruče i vatre!

Poezije i čovječuljci, čovječuljice.

Sve patuljci u vapaju za senzitivnošću.

Slabosti i

Sablasti.

Sve više konture opipljivog

zabadam metalom,

da ne blijedi,

da ne rđa.

Sloboda izbora katkad postaje skulptura, buduće i svakidašnje,

igrom naslikane pa obrisane,

haljine na žuto-plave cvjetiće, bez kika djetinjstva,

zubatog i glavatog sunca;

vrlo moguće,

bez glave.

Neka stvaranja su nezačeta,

dok otvaramo konzerve i paštete da živote prisustvima potvrdimo, bar još dan.

– 113 –

TREN 1

Ja bih

ama svakom

dopustila

da spozna

te.

I sve.

Još katkad

kamenčić fali

da ukinem razlike

i sve bude

samo biće.

(Kako oduvijek, uostalom,

mislim!)

Pa, kako se kome dâ!

Život je najprije Izbor.

A borba,

neka piše spjevove.

– 114 –

TREN 2

Plovi nas vrijeme:

amebe, punoglavce,

jedno i višećelijske,

spravljeno prazne;

jedno na milione prelomljenih zraka a dvoje kao jedno u svjetlosti čuvara vrata od kosmosa.

Osjećanja (bez sjenki).

Kada medicinski radnik

konstatuje smrt

da li je on tada demijurg

ili sveznajući pripovjedač?

Iz Ničega Sve

nakon (ružnog) sna

vazduhom plamen

gutljajem vode

hljeb i zemlju u tijelo

oblikuju,

i potekne.

Ja bih!

Nebesima pod

zvjezdane skute

ušuškala tajnu

da ponovo sanja

– 115 –

u nedokučivoj postelji sveznajućeg pripovjedača

(trebalo bi i postelje i trpeze naopačke izmaći hulji, redaru-čuvaru beskućnom).

Demijurže,

želiš li ponovo da igraš

ni iz čega

Sve?

– 116 –

TREN 3

Na šta da se odazovem?

Dijagnostikujem mrežu

(nekad se kovalo).

Danas (is)padam.

Domet i odmetnik,

strijela i odstrijel

riječi i ljudi,

i čini

obeščinjen počinak!

Kako se imenuje

naziva,

izgovara,

znači

kako plijeni,

označava

i upućuje?

Bez putokaza,

bez igrokaza

pod nebom nit

i niti

na vjetrometini.

Tu sam.

Ne odazivam se.

I, ne zovem se.

– 117 –

TREN 4

Tuguju vaseljene

priključene na aparate samoće.

Uzdišu i vape smrtni,

ovozemaljski.

Tren po tren,

do gubilišta.

Bez čistilišta

skica preostalih koraka

liči na dio aždajinog tijela,

ili ambis.

Dva - tri poteza

i tu smo,

na ivici;

a mnogo milja

udaljen je san.

Živmo koliko snove

sjećanjima odijevamo:

nagi na stratištu vaseljene.

Odavno nisu potrebni

smokvin list,

ni rajski vrt sa jabukom,

ni rebro nastanka.

– 118 –

ZENIT

Odlutam i sakrijem se

iza godina rođenja mojih roditelja.

Ne stižu računi,

ne primam pozive u toj daljini, ne javljam se i ne odgvaram.

Odrvenim pa cvjetam!

Ćutim i blagodarim tišini,

sigurna i bezbrižna

za sve što dolazi.

Sakrijem lice iza godina,

ramena ne povijaju iščeznuća.

Rastem

do oblaka,

do Sunca u zenitu,

do začeća.

Prestajem.

– 119 –

DANIMA SPAVAČIMA Aritmija poretka?

Eutanazija obećanja?

Sistola sjutrašnjice.

Dijastola počinka.

Parabola bola u ritama,

neprenosiva i neprenesena?

Subverzivno – epistolarne te(ore)me bez karata,

pozlate,

dokazivanja!

Krnja imaginacija u perfektima mora se čekati,

i trebalo bi,

u redu

u uredu

u sr(ij)edu.

Nikad uredu!

Slavlja trbuhomisleća, trbuhozboreća –

- neoliberalno, potrošačko, kapitalističko.

G…

Ove

Do!

Naduvanim balonima,

gladni i žedni,

goli i bosi,

u odsustvu duha - nišči!

U ime Vaskrsenja i Vaznesenja

– 120 –

ad hoc,

odnarođeni krvlju i tlom prapostojbine

– dobra nad dobrima –

sahranjeno Ja.

Muči hipertenzija počinka

u hipotenziji ustanka.

Asimetrična proporcija

i instant kalup – revolucija

Pregnuće magnovenja -

instant su i snovi,

i Sinovi novi,

a stara znamenja.

(Biblijski Jov ne bi znao što pita.) Ne muči ljubav u oskudici,

dok je birano gađamo riječima

da ostane u dronjcima

smokvinim listom naizgled prikrivena, dok kao pseto današnjice

okapava, skapava, okopava,

da bi zakopala.

Što li vaskrsava u nama

prinoseći se na žrtvu!?

– 121 –

OPORUKE

Isti font i veličinu slova

u odlasku, privremenom,

povratku,

takođe privremenom...

Koincidencija privremenosti, fontova i veličina ne veliča riječi

oporučene, isporučene

Srcu, Sluhu, Bližnjemu...

Zabodene u kamenu –

taj se mač teškom mukom kuje

još težom razumijeva –

kada se korice kao rukavice bace u lice, samo bez humke,

molim baš!

Pepeo - vodi, vazduhu, zemlji...

Želim se dodati.

Bez pisanog traga,

riječi otpuhnute kao maslačci –

sanjane glavice želja,

bestraga!

Da dotečem u sve kute preslikanih zvijezda –

voda je prva!

Ekstrauterina,

gdje nisam nogom,

duh bi mogao....

Više volim praslike nego preslikavanja.

– 122 –

Vazduhom bit

slobodan let –

prostirem nebom ćilime,

i ne stižem

da se umirim...

Ne umirite ni vi

prahom uzemljenim.

Vazduhom da uznosim,

kao Sizif uz brdo,

sve riječi

što pamtim,

što pamte me...

Bez traga, bez dodira, bez opomene.

Ikom, ikad,

kao u čituljama

gdje smo svi ovdašnji, svagdašnji, uprkos... nakon...

Čitljivo i krupno,

bezriječni

Naklon, Zahvala i Kraj.

– 123 –

PESNIČKE STRATEGIJE

STANKE RAĐENOVIĆ

Poezija Stanke Rađenović je sasvim drugačija.

Ova autorka kao da baštini tradiciju moderne poezije malarmeovskog tipa, koja svoj vrhunac do-stiže pedesetih i šezdesetih godina 20. stoleća sa srednjoevropskim autorima poput Paula Celana ili Ingeborga Bahmana. U duhu terminologije hrvat-ske pesničke kritike moglo bi se reći da je u pitanju poezija iskustva jezika (Mrkonjić, 2009; str. 19). U

ovoj poeziji kao da referent nestaje i sam pesnički jezik je postavljen u prvi plan kako bi demonstrirao svoju raskošnu proizvodnu moć. Dok realistička ili veristička poezija [u terminologiji srpske pesničke kritike (Đurić, 2010; str. 162)] sa jezikom postupa kao sa prozirnim medijem koji nas odmah upuću-je na izvanjezičku stvarnost, poezija usmerena na jezik, nasuprot tome, stalno nas vraća jeziku i nje-govoj generativnoj moći da stvara značenja i čitave jezičke svetove.

Stanka Rađenović razvija autoreferencijalnost na mnogim razinama svog pesničkog diskursa, po-

– 125 –

čevši od stvaralačke ideološke pozicije koju su zastupali mnogi pesnici da je umetnost područje igre, a igra referira na bezbrižno detinje doba i beskraj-nu slobodu. U ovoj paradigmi, realnost se suprotstavlja snu, što i naša autorka čini, gde se realnost odnosi na surovu društvenu stvarnost, dok je san područje umetničke slobode. U sledećem koraku autorka usložnjava ovu binarnu opoziciju, jer se san suprotstavlja priči, mada su i san i priča fikcionalni, njihovi mehanizmi nisu istovetni, ali se mogu po-dudariti, ako poezija tematski koristi snove ili, kao u nadrealizmu, ako se mehanizam sna u asocijativ-nom povezivanju upotrebi kao pesnički postupak.

Da je pitanje razgraničenja još složenije pokazuje kada se ukaže na „rub prostora za pisanje/sasvim malog formata”. Jer priča se vezuje za pripovedne žanrove, prozu i roman, dok je poezija mali žanr u čijoj je srži poetika, implicitna ili eksplicitna, ali uvek u poziciji moći, odnosno vidljivosti, dok je u prozi ona najčešće nevidljiva, a to znači skrivena.

Poezija se naime bavi „ljepotom”, a ona je učinak označiteljske moći – zvuka jezika i poretka jezika

– da generiše smisao. Reč je o „unutrašnjim deko-racijama”, u kojima „neobuhvat žuri” i u kojima se remeti sintagmatski lanac označitelja u rečima poput „god i roj” ili „ničija bjelost i nigdost”. Zato sa aspekta racionalnog pristupa jeziku, ili drugim re-

čima, sa aspekta humanističkog shvatanja jezika da je on uvek proziran, inertan medij koji jednoznačno

– 126 –

upućuje na vanjezičku realnost, ovaj pristup poeziji može se shvatiti kao „govorenje koještarija”.

Ova vrsta poezije odlikuje se i umetničkom sa-mosvešću, zato u nizu pesama autorka na različite načine objašnjava svoj postupak. Ona ga je svesna te zato nailazimo na nizove autoreferencijalnih i autorefleksivnih stavova, često uobličenih kao metafore. Njihov je status dvostruki: status ekspli-citnog poetičkog stava koji razotkriva pesnički postupak (status metajezika ili jezika drugog stepena koji govori o jeziku prvog stepena), a istovremeno ti iskazi funkcionišu kao prvostepeni jezik. Među najkarakterističnijim su sledeći stihovi:

„Razvodnjavam jake misli;

rastočene po uglovima

magnetizmom sakupljam…”

Ono što bi funkcionisalo kao jasan, logičan iskaz rastače se, a zatim se snagom pesme kao jezičke mašine (da parafraziram Vilijama Karlosa Vilijam-sa) sakuplja, jer jezička mašina u poeziji dejstvuje kao magnetno polje koje raznorodne čestice oblikuje u manje ili više povezane/nepovezane jezičke poretke. Autorka govori o nužnosti pisanja, zatim o pisanju kao „nužnom zlu”; time pokazuje kako se jedna umetnička pozicija koju su zastupali mo-dernisti 20. stoleća može iskazati pokazivanjem moći jezika da stvara značenje. Na koji način? U

– 127 –

tri uzastopna stiha koristi se isti koren reči, koji u kombinaciji sa drugim rečima ima drugo značenje (postupak koji su koristili i ruski kubofuturisti):

„I pisanje je nužda.

Kockanje sa nuždom.

I nužno zlo.”

Svaka od pesama naše autorke funkcioniše kao neka vrsta arspoetike. Kao primer mogu poslužiti i ovi stihovi:

„Pobjegne li riječ

U pjesmu,

oslobođena porijekla

i pijačnih deklaracija.”

Riječ iz funkcionalne komunikativne jezičke sre dine svakodnevnog sporazumevanja („pijačna deklaracija”) biježi u pjesmu, gde se oslobađa utilitarnosti ili, kako to autorka kaže, oslobađa se svog „porijekla”, te zadobija apsolutni status, a taj status jamči aktiviranje njenog kreativnog potenci-jala. To aktiviranje počiva na još jednom eksplicitno izrečenom principu, koje je odlika poezije kao žanra, a posebno poezije jezičkog iskustva: princip sažima-nja ili kako preneti optimalnu poetsku informaciju minimalnim jezičkim sredstvima koja obuhvataju kompleksno vizuelno aranžiranje pesme u strofe i

– 128 –

stihove kao veće jezičke jedinice, pa do onih manjih jedinica: sintagmi, reči, slogova i fonema.

Dubravka Đurić, Pesničke strategije u zbirci Personalni karusel: šizofrena zbirka1

1 Tekst je nastao u okviru projekta broj 178029.

– 129 –

STANKA

RAĐENOVIĆ

Rođena je 25. januara

1977. na Cetinju. Diplo-

mirala je na odsjeku za

Srpski jezik i književnost

na Filozofskom fakultetu

u Nikšiću.

Učesnik je brojnih festivala i pjesničkih susreta među kojima su: „Pjesnička riječ na izvoru Pive”,

„Ratkovićeve večeri poezije”, „Trg pjesnika – Grad teatar Budva”, „Makarijevo slovo”, Međunarodni Beogradski festival poezije – „Trgni se! Poezija” ,

„Festival poezije mladih” – Vrbas, „Prvi regionalni pjesnički susreti” – Brčko itd. Takođe, dobitnik je priznanja i nagrada na festivalima poezije.

Objavila je tri pjesničke zbirke: „Nijemo govori ljubav (INTER NOS)” 1998. godine, „Pjesme” 2003.

za koju je dobila nagradu „Spasoje Pajo Blagoje-vić” i „Tajna polomljenih sitnica” 2012. godine. U

oktobru 2017. iz štampe je izašla koautorska zbirka „Personalni karusel”. Zastupljena je u antologiji

„Pjesnikinje Crne Gore 1975-2015” Jovanke Vuka-nović, prvoj ove vrste u Crnoj Gori.

Neke pjesme su joj prevedene na engleski, al-banski i slovenački jezik i objavljivane u mariborskoj

– 131 –

reviji za kulturu i društvo „Dialogi”, zatim u crno-gorskom časopisu za književnost, kulturu i društvena pitanja „Ars”, „Književnom zapisu”, u „Inflight”

magazinu i drugim.

Radi kao organizator književnog programa u Narodnoj biblioteci Budve. Živi u Podgorici.

– 132 –

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-736-26-2

COBISS.CG-ID 40503056

Table of Contents

Start