Katarina Sarić

SVEJ DNO MI JE

I OStalE DIJagNOzE SOcIJalE

Katarina Sarić

SVEJ DNO MI JE

i ostale dijagnoze socijale

Budva, 2018.

Katarina Sarić

SVEJaDNO MI JE

i ostale dijagnoze socijale

Izdavač

JU Narodna biblioteka Budve

Žrtava fašizma bb, Budva

Za izdavača

Mila Baljević

Glavna i odgovorna urednica

Mila Baljević

Urednica izdanja

Stanka Rađenović Stanojević

Lektura

Stanka Rađenović Stanojević

Kompjuterska i likovna obrada

aleksandar Petrović

Štampa

golbi print, Podgorica

tiraž

200 primjeraka

NERIJEŠENA pjesma

tu

između dvije nepoznate

nastanila se jednačina bez načina

jednočinka našeg stradanja

odigrana

na neriješeno

drama bez raspleta

tu

sam stala ti na crtu

lopta dobačena

niotkuda

vatra posred studa

vječita peripetija

tu

gdje igrali smo na završni skor

neizgor

osvojili sve svjetove skoro

zvijezde dotakli

pa se spotakli

ja još lutam

hroma bez oslona

đe ni zore niti ćuka

tu

gdje igrali smo aske i Vuka

dotakli pravi život

u zenita žaropečini

uobičajeno odsutan u kolotečini

gdje udarali smo penale

na žvale

7

K a t a r i n a S a r i ć

vječito neriješeno

odriješenih ruku

- u ljubavi i ratu sve je dozvoljeno

zavezano

u muku

čvor

u tor

između žice i pištaljke

zakrvavljene utakmice

tu

gdje nam je zazvonilo pa odzvonilo

tlačilo pa ozračilo

mjesto pod suncem

nad vrhuncem

tek da bi nas spržilo

do kojeg smo odrali stopala

od - aspere ad astre

zarad par zvjezdanih trenutaka

koje ćemo prepričavati unucima

- da oteto je prokleto

ako u svijest dočekamo

da su nam živote upropastile

razne koza nostre

i poslušne ovce

blejači na zvonce

tu

gdje mi je tvoj dodir kožu spalio

još nosim žig

i još upirem vid

očinji

8

S V E J D N O M I J E

u ono isto bolno mjesto

osvojeno

bez ijednog metka ispaljenog

- ko čeka dočeka

pa vuka il’ čovjeka

hroma bez oslona

tu

đe zore niti ćuka

ja još lutam

I još ne dam da mi stoka ubije duha

9

K a t a r i n a S a r i ć

MARINO

tamo

gdje sunovratila si se i platila za tri života

barem

gdje otpatila

si muški

i nije bilo sigurnosne mreže da te prihvati

nečijih ruku na pamuku

gdje na poljima maka usnila si bježeći od ljudi

i od studi

gradeći pjesmom lice onoga koji nikad doći neće

ispod torture vremena provučen a nepotučen

pretečen s naslovnice tvog romana imaginacije

tvoje samice iskoričen

prebrane i prebrojene uzduž i poprijeko hiljadu puta preslikan a bogom nedan

za to tamo preko

rezervisano za vratolomce i stranputice

nema prečice

ne polijeću s te litice zmajevi od papira

Između „zločina i kazne“ „Rata i mira“

i „Vijenca gorskoga“

stoljeća su pasala moja vilo primorska

Marino

ni tamo ni amo

popasla sitna stoka i ono malo preostalo

tamo

gdje ostali su nasukani ostaci svih naših promašenih surogata

na klatna pokačeni

1 0

S V E J D N O M I J E

na stolice za ljuljanje u bolnici duševnoj

nalakćeni

čelom o zid

u pijesku glavom noj

gdje i hrabrije i jače mrak je pojeo

gdje o hrid se razbiše sve naše bajke i priče NOB-a a ustaše i ostaše samo oni koji jedni drugima sliče preslikani na zrno pišljiva boba

- bolje roba nego groba

tamo

gdje osta da zavija grkljana iščupana

sloboda

Srešću te ponovo i kose ti uplesti

i baš nas briga što nećemo s kime imati stariti

ti nikada nećeš ni odrasti

moje malo

Ni tamo ni amo

Marino

1 1

K a t a r i n a S a r i ć

IZVOD IZ MATIČNE KNJIGE ROĐENIH

iliti: UMRLIH

Rodila sam se pod crvenom zvijezdom

a rasla

zagledana u onu Mikinu plavu

Nije trebalo da ih lovim strasno

/zvijezde/

već da gledam preda se

/Nisam tada znala da sama ću sebi postati najveći

neprijatelj/

besportfelj

oka zgasla

zatočenica u

bijelim kočijama što preko polja jezde

da će se kola svaka

na meni slomiti

i svaka me rđa nagristi

trebalo je da izučim diplomatiju

nabubam neku taktiku

nabacim blaziran kez

disjunkcije ekskluziv

/ili da se makar zavučem u mišju rupu/

dok sve ovo prođe

glas se kiča i zatrovane krvi stiša

pa da s bezbjedne udaljenosti iscrtavam maršrutu

puta

u kokošijim kostima

u graškama

na čija isturena mjesta još samo moja tvrdoglava priroda juriša

1 2

S V E J D N O M I J E

trebalo je da izučim geografiju

/ili barem strane svijeta/

da odaberem

/zlu ne trebalo/:

ili – ili

bili – ne bili

jadni

gladni

paradni

pa kome bi šta zapalo

Oduvijek su me ispitivali

čija sam

- mamina ili tatina?

za koga sam

partizane il’ četnike?

Ruse ili amere?

Djevojčice il’ dječake?

Sir ili meso?

/burek/

Odgovarala sam uvijek prkosom

tek

da se oglasim prisustvom

da ni sa sobom nisam načisto

da glavu nosim na tankoj niti za tijelo prikopčanu da je samo srećnim okolnostima

Darvinova teorija i na meni potvrđena

/inače bih i nju usput negdje zaturila/

trebalo je da budem umiljato jagnje

koje dvije majke sisa

kad već ne zna da bleji

1 3

K a t a r i n a S a r i ć

a kamoli okači zvono predvodnika

trebalo je da budem bilo što

/makar nešto taman i svašto/

Samo ne da govorim istinu

nisu te uši bile spremne da je čuju

kao što nisu ni sve ovce crne u mraku

crna je još crnja

/ako ima kuda/

da ni sebi ne umijem pomoći

a svijet bih da mijenjam cijeli

Rođena sam u zlovrijeme

u neko mrtvo poluvrijeme

zaglavljeno

trinaesto prase nepodojeno

/a mogla sam biti bilo čija/

u doba koje je iskopavalo povampirene idole ispod praga a čiste bisere guralo pod tepih

Ja napisala sam prvi stih

/a već epitaf/

Ne sluteći da sebi sam najveći neprijatelj

besportfelj

- da biću bolja od njih

da ostaću ničija

1 4

S V E J D N O M I J E

BANDOGLAVA

/O banderu zakucana pjesma/

Stoput sam se zaklela

da mi noga neće u ulicu „Narodnih heroja“

pa da mi je zadnji krak

što čepa preko zemlje

da mi je iz kuka ispala štaka hroma

- Sve će to narod pozlatiti –

o ljetu kukovome

Stoput sam se zarekla

da ti neću živo meso biti

but sa kuke mesarske skinut

zapaljen Molotovljev koktel na skupštinu

pa da si jedan majčin sin

jedini na svijetu preostao

da ne bih s tobom ni na pusto ostrvo

a ne u ovu vražiju materbinu

da ne bih te ni štapom dotakla

Stoput sam se zarekla

i pred Bogom i pred ljudima

da gledati me neće ova naša vukojebina

- zdravo mi bila -

pa da ću protiv naroda

protiv Bogova

ja kukala

izbjegla sa srcem junačkim u grudima

vrećom na pleća

o štap toma Sojera

vještici na metlu okačena

- I crnoj sam vrani odstupnicu presjekla -

1 5

K a t a r i n a S a r i ć

i opet bih

i na tantalovim mukama

i nad Isusovim čudima

čavlima pod noktima

Malog Radojice

ovo malo mi iz pete kukavice

iz drače izvukla

u šator s vaškama jataka spavala

hajduka izigravala

Bandera

bandoglava

iz ulice „Narodnih heroja“

Sve bih mogla

i ne zakukala

samo ne tebe u oči pogledala

repo moja iz korijena iščupana

- Nećemo gladni biti -

više nikada

Kunem ti se!

Moj živote

1 6

S V E J D N O M I J E

PRVIJENICA moga oca

izlazi

na strijeljanje svakog jutra

Nosi spomenicu prvoborca

i sjećanje na neko bolje sjutra

Ona

ima devet života

Prezire kurtoazije

i muvanje

formalne teme

Ne zna kakvo je vrijeme

ni kol’ki su časi

Dižu joj

se na glavi vlasi

a „bogovi padaju na tjeme“

Ona je HIPERBOla

Bentam-Milova ljestvica

zadovoljstva i bola

Ne plaši se da prigrli oba kraja

život u svoj punoći svojoj

zna da posle jebanja nema kajanja

Ona

je kipuća voda

lokomotive pisak

Ne hoda na prstima

ne nosi rukavice

Ima asimetrično lice

katkad pjevuši katkad psuje glasno

onako da sve se puši

Ima muški stisak

1 7

K a t a r i n a S a r i ć

strasno

rukuje

vatrenom vodom i hladnim oružjem

po potrebi

zna da miluje

zna lobanju da otvori

izgradi i poruši

Užasavaju je sterilne prostorije

božuri i cikorije

Nju ne pozivaju

na porodična okupljanja

/al’ im to ne smeta da je

citiraju

na njima /

serviraju

na šnite

čačkalice i kišobrančiće

znaju da je za njih HIPERBOla

za šaku sreće džak bola

Putuje

grlom u jagode

pljačka nakit devetoj Muzi

ona

je epika

skinuta s koljena deveta

Prvijenica moga oca

je

bipolarna oscilacija

monitora

Ne podnosi ravne linije

plodne njive i svinjarije

1 8

S V E J D N O M I J E

zna da kosi

zna da vodu nosi

Sve zna

ona

samo ne da puzi

Ima načeto lice

na kojem sve se vidi

i ništa ne stidi

do najsitnije dlačice

lupa šakom preko stola

Prvijenica moga oca

puca

u strašila za ptice

zaprašuje komarce

i duhove s ostave

a onda pušta bukete šarenih balona

od kojih će za tili čas

načiniti džambo džet

jer ona

je

HIPERBOla

za sto padova jedan bljeskoviti uzlet

1 9

K a t a r i n a S a r i ć

ISPRED SVIH

njenih atributa

hodala je nevidljiva

stegnuta za leđima pika

žigosana

SaDO – MazNa

štitna

žlijezda

lučila hormone

uvijek vlažna

vezivala zavrzlame

pravila se važna

bez skrupula ulagača ulizivača

titularnih savjetnika

jedna usamljena zvijezda

bez sazvježđa

čoporu nepripojena ikad

marširala

skidala

se na svakom ćošku

trljala butine na prelasku

ulice

natenane

mrzna na ovu nejač sitnu i da ustane

čekala na prozoru da osvane

na priču jaka

bezizlazna

na djelu

u halterima i muškom odijelu

SaDO - MazNa

2 0

S V E J D N O M I J E

čekala

- da udari junak na junaka

Pumpala je srce i kad je u petu silazilo

ne mililo

joj se na sunce pogledati

spaljeno

Ikare

priglupe

brbljive varvare

bezemljaše gospare

Ispred svih njenih nagaznih mina

koračala je priča iz davnina

jabuka preko krova hitnuta

cukar

i krvav cvijet sa polja maka

posut

uz svaki put

da dočeka

- da udari junak na junaka

a šepurila se svaka svraka

škripala nepodmazana šarka

na jeftine trikove i kokainske tikove

zakačena

koprena preko oka nabačena

živa sila nedojebana

u kolo nije ušla nikad

moja žigosana SaDO – MazNa

poljem nenagazna

još čeka

na djelu da zajaka

- da udari junak na junaka

2 1

K a t a r i n a S a r i ć

HISTRIONKA

Bacala je korpice od tijesta golubovima

ispred starog Mogrena

a jela samo jagode u želeu

Želja ta željica pusta pjena na usta

svima

Skakala je školice i hitala u vodu žabice

atrakcija za turiste

ta mala obijesna

Smotala bi cijeli svijet oko malog prsta

kad bi htjela

a prst da joj daš ruku ti do lakata izjela

Uvijek su joj oči bile gladne

Htjela bih da joj doviknem sa epiloške pučine

dobacim joj uže sa Svetionika

„Čuvaj se! Upropastićeš se!“

ali ne mogu

jer ona je tek na prologu

karaktera histrionska

ta mala zvijezda morska

ta ribica od zlata

ajkulama hrana

Htjela bih da joj prospem kofu vode na izlasku

da „slomi nogu“

da nauči krv da sakrije

ali ne mogu

Jer ona misli da je svijet Šekspirova pozornica

Ishitrena na tronu od papira

Ona igra

2 2

S V E J D N O M I J E

gledam je kroz vitraž usnule katedrale vremena

Šepuri se u onom maminom lakovanom crvenom

mantilu iz trsta

šjora ujakova šjorica

mast na hljebu razmaženica

- uspjele su da ga izvuku ispod ruševina zemljotresa Orošena vila Balkan srušila se kao kula od karata

a njen je tata

na rivi povraćao

domazetovića

„O Bella ciao“

ciao ...

Od toga sata

ona čupa repove mačkama

krade jaja iz gnijezda

grize korijenje

ta repa bez korijena

ta ala mala - alava balava

Odavno je velika

a i dalje

trga zumbule i lale

s građanskih prozora

zaviruje iza čipkastih zavjesa

upada u tuđe priče i dvorišta

Histerična histrionka

srce mi naživo kida

Uvijek joj je tuđe slađe

Uzalud joj navijam budilnik

uzalud zvonim s tornja ove katedrale

2 3

K a t a r i n a S a r i ć

zvone zvona histriona

u posljednju počast one male

UzalUD

Karte su već odavno rasprodate

2 4

S V E J D N O M I J E

LUDA JERUSALIMSKA

Htjela bi među ljude

na dašak povjetarca da iznese svježe rublje

na čašicu razgovora pod starom maslinom

Ona misli lUDa jedna JERUSalIMSKa

ne može da zaboravi

glasove nekadašnjeg života

smijeh koji odzvanja hodnicima

miris pečene rakije u dvorištima

kucanje zdravica...

Ona vjeruje da sve je ostalo isto

/kao kad je posljednji put vrckala

ovim pločnicima/

Kako da joj objasnim da njene negdašnje stope zalio je beton

buldožera

/u koji nije stigla da na vrijeme ostavi otiske/

znak da je prolazila tuda jednom

lUDa moja JERUSalIMSKa

Kuda da je opet pustim?

Koliko me je puta izigrala

izdala

prevarila?

Kolika samo neba plava u šake mi zdrobila

krupnom solju zasolila

lUDa ta JERUSalIMSKa!

Šta si to ovog puta zamislila???

gdje to opet naumila?

Koja bi carstva ponovo da otkopavaš?

2 5

K a t a r i n a S a r i ć

zašto ne spavaš?!

Pustiš mrtve da zakopaju svoje mrtve...

Jer ja neću krenuti za tobom!

Ne i ovog puta!!

/Mene više obmanuti nećeš slatkorječiva moja

zvjezdočitačice/

Štap tvoj i palica

tvoja me ne tješe

više

a od zakačene na njih šargarepe /kojom si mi svih ovih godina

mahala pred oči/

Ne lipši

magarče...

- napravila sam začin!

Biće to lijep presovani herbarijum

jednog dana.

Jednom davno

je to bilo...

/u Obećanoj zemlji od meda/mlijeka i ljudi/

Sasušio se kraj klupka svih mojih skitanja

i povoda.

Jer stigle smo do dna niska

ovog viska

okačenog

iznad podzemnih voda

Hada

lUDO moja JERUSalIMSKa

/Više ničeg nema ovdje za nas/.

2 6

S V E J D N O M I J E

Moja se

POSttRaUMatSKa PJESMa

ponaša u neskladu

sa svojim stihovima

i strofama

profesijom

i godinama

uvijek je u nekoj ishitrenoj žurbi

i uvijek sve izmulja

u vječno prvoj berbi

mladog grožđa: ajd’ ti ja ću te stići -

ali tada to više neću biti ja – biće to moja tRaUMa Moja je pjesma drvo od kojeg se ne vidi šuma

ona se šunja i baulja ispod žbunja

ne uspijevam je zaobići -

čeka me na kraju svakog puta neokrnuta:

udara nisko

ispod pupka

u pleksus

solaris

u svaki pasus -

šljus!

Moja je POSttRaUMatSKa pjesma

legenda živa

neuništiva

jača od svakog drugog štiva -

jednom je čak pregazio brzi voz.

/ne ovaj na pruzi Beograd – Bar već pravcat i prav!/

ustala je nakon par mjeseci ošamućena sva:

- ta gdje sam to bila ja?

2 7

K a t a r i n a S a r i ć

Ona je moja bočica i portikla i slomljena štikla

Moja je pjesma moja tRaUMa

ispala iz šina -

iz jednog istog storepog sna rođena:

moja maloumna

moja retardirana

druga polovina

2 8

S V E J D N O M I J E

PRONAĐENA

Naći ćeš me u zavežljaju u hodniku

u kojem nema svjetla

Upucala sam sijalicu one posljednje noći

u ovoj kući

u kojoj sam čuvala majku

u ormaru

Mirisale su dunje pečene za očev put u Rusiju

na stepeništu neplaćeni računi za struju

naramak drva i dva izbijena zuba

Ne znam da li ćeš moći

podići

me

karlica mi je srasla s betonom

Slika ovog hodnika

urasla je dlaka

u jajetu mog embriona

tražiću od tebe da mi budeš tata

Hoćeš li moći da mi razdvojiš noge

stonoge

razbiješ lice ljubavnice

ubiješ pauka iz mraka

Ja imam snagu Edipa

oči sam izbola pletećom

iglom

pretečom

grčkih patosa

igrala sam se još kao mala

hibrisom i snom

a ti si bio velik i strašan

2 9

K a t a r i n a S a r i ć

prije elektronskog loma ovog stoljeća

sloma nervnog

Elektrinog

i nekih nacionalnih mitova

jeftinijih od smeća

crnih vreća

popakovanih pred kišu

ovih kaljača

u hodniku

Šta ti se to moglo dogoditi

a da meni već viđeno nije

- Niko ne smije da vas bije

da te tako izlomi sliko moja odbjegla

na zid

Živ uzidan

u onaj miholjski muvama popljuvan ram

crvljiv sram

retuširan

Naći ću te u ovom istom hodniku

obješena o porodično stablo portretno

skinuti s najviše grane

U istoj onoj noći kad upucam ovu sliku

kad mi opet svane

noć u dan

kad mi

dug ispadne

3 0

S V E J D N O M I J E

KORA

Kad protegne se ispod kore

ona

kojoj sinovi utrobu pocijepaše

i mine strah od

žene

majke

života

Ja sakupiću rubove naborane haljine

i sašiti

novo srce za svečanu priliku

da paše

kao saliveno uz ovo lice i sliku

oboljelu od anemije

- vazduha treba

izliveno rudarsko okno

pretopljeno

je

u posljednji ciklus alhemije

presušen

je

plač iz kolijevke

Kad izbaci more

posljednje kosti pitomih fosila

ja sjedjeću na obali

prebirajući krše

u pozi djevojčice s razglednice

u kliše

zaglavljene

i obavezno snene

3 1

K a t a r i n a S a r i ć

u bijelom

s jednom šiškom preko čela

prebačenom naizgled ovlašno

poziraću u slavu nevinosti i ponovnog rođenja

a

zapravo ću željeti da vrisnem odušno

i

pocijepam taj ram

- vazduha mi treba

ispod Heraklovih stuba

grčkih tragičara koji slave oceubistvo silovanje

majke

zemlje

žene

pravdajući ga neznanjem

umro mi je sram

i niko nije došao na sahranu

otišao je u spam

Kad ustane i protegne se ona

prašnjava

silovana

pocijepana

pogrebena

zemlja

majka

žena

u posljednjem kriku

epske završnice

koja ostaje bez daha

Kad odu i otac i brat i drug

ja vratiću se na ono naše mjesto ispod gvozdenog mosta 3 2

S V E J D N O M I J E

otkopaću nam davno urezana imena iz betona

prenijeti u afriku

ih

ja postaću prsten vremena

stih

što zatvara krug

daleko od zemlje naših predaka

3 3

K a t a r i n a S a r i ć

RAZBAŠTINJENA pjesma

(u pokušaju da zamijeni testament)

Nisam vam ispala na ponos

i čast – oh, kako to dobro znam

i sama!

Dragi moji – i bez tog vašeg neprestanog nabijanja na nos

- Kakva inteligencija uzalud protraćena!

- Kakav potencijal zakopan na deponiji budućnosti!!

Žali bože...

Da je moglo

da se može

ovoj ludoj glavi dokazati da bi bolje izgledala na ramenima povijenima

pod opeglanom kragnom košulje

zaglađenom ivicom suknje

cipelama i tašni u istoj boji

- Poslovan izgled je već pola puta ka uspjehu i karijeri Kćeri

budi uvijek gošća na vlastitoj večeri

sve ti moje tako dobro stoji

a bez etikete

(Ostavila sam ti uspomenu na prkos

ljepote kojoj vrijednost ne prolazi uprkos

bombardovanju trešom)

i ništa drugo

tebi sine

sav svoj višak nepopustljivosti i bunta

3 4

S V E J D N O M I J E

koji se silinom bijesnog kontrapunkta

slio u tvoj muški mozak

da je to čak

ravno čudu

kako si evo ispao sasvim moj a tako suprotno svom tvom trudu

biološkog dekodiranja genetike

Nisam ispala kako ste htjeli

dragi moji!!

Moja se grana oduprla sveopštoj evoluciji

(i sam đavo bi ga znao kako se takva greška mogla oteti kontroli)

ostati da sablažnjava

tako prijatno zakržljala

da se na njoj može izležavati udobno po čitave dane džabalebaroša gledati u mrak bez boli

i ne zakukati što nikako da svane

Veliki prasak

nije nikada naučno dokazan unatoč modernoj

tehnologiji koja je upecala sve podatke u jednu mrežu ( i da nije bilo svih onih kazni za brzu vožnju

i neažurnosti birokratije mup-a zbog koje će vam stizati uredno na kućnu adresu

prazniti porodičnu kesu

barem do kraja ovog novog milenijuma)

– ne bi me ni bilo u sistemu

Da

tata

Ne primam platu ni beneficije ne posjedujem kreditne 3 5

K a t a r i n a S a r i ć

kartice niti akcije za povoljnosti kupovine

Nemam radnu i zdravstvenu knjižicu ne javljam se

na biro ne ispunjavam aplikacione formulare koje mi uporno nastavljaš da šalješ preko unuke

Ne ispunjavam ništa zapravo

čak ni osnovne uslove za jedan normalan ljudski vijek ukraden

Oh, kako to dobro znam i sama!

Odustani već jednom!!

tata!!!

Nisam polagala na poligonu diplomata

ulazila u krevet s tvojim vršnjacima da bi se danas pobjednički smiješila sa reklamnih kampanja za razne privatne kompanije

ponikle kao pečurke sa lešine stare Jugoslavije

koju si isti ti

pohrlio da rušiš

pa se poslije pravdao da si bio zaveden

Ja ću vjerovatno ostati beskoristan ud

na organizmu ove nacije koji je trebalo amputirati za dobrobit društvene zajednice

ostaću beskorisna do kraja

zalud ti sav zakašnjeli

trud

ja moram da gledam ovo svoje lice

u ogledalu a bez želje da ga pljunem

Mama

nećeš nikad odnijeti moju sliku s posvetom u to tvoje udruženje žena u koje bježiš da vezeš jedan te isti vez 3 6

S V E J D N O M I J E

Penelope u kalupe

Ja neću kupiti komplet prikladan za vjenčanje i saučešće kostim da sakrije carski rez

Postati dama

štaviše

prestaću da se trudim

da opravdavam svoje postojanje

Naposlijetku

kome treba dokaz za sijanje sunca

za padanje kiše

dovoljno je što me ima

u još nečijim hromozomima

Možda se u nekoj budućnosti i ukrsti jedan

da me iskopa sa one deponije o kojoj je već bilo riječi na početku

3 7

K a t a r i n a S a r i ć

Vas tROJIcU za svetu trojicu

kao malo... na dlanu vodicu

kao oka zjenicu

čuvam.

U ime oca i sina i svetoga duha

U ime kćeri... dopisane nepismene

u pola ženske glave ove vam jadnice za temelj žrtve paljenice krsti se

jedna žena razdijeljena

na vas trojicu ravnopravnih snaga... Junaci!

neka su vam vazda podignuti barjaci

na tri stuba za kuću davno razoranu kao brazdu po kojoj niče sjeme vašeg prekora i prezira

Nikad vam ništa ne valja…

Da ima žene i kuće bi bilo!

Vuci gorski šakali moji...da kuća što valja i vuci bi je imali!!

Čuvam vas kao knedle u grlu globus histerikus

suvi kašalj za bronhije zalijepljen za ove grudi kokošije kao tihu smrt unutrašnje krvarenje

trozupca ugriz srcoliki

moja tri gospodara.

Kolca zabodena!

Svaki svoju zastavu raširio.

Svaki svoju teritoriju zapišao.

Na ovu ničiju zemlju. Na ovu tuđu večeru. Na ovu guju nevjeru.

Vas tri kraljevska sina

i najmlađi kraljević majčin sin po ugledu na đeda i oca -

tri metka tri hica!!!

Prvo pa muško!

3 8

S V E J D N O M I J E

Da se zna ko kosi a ko vodu nosi... e božija ti vjera On me najjače za srce ujeo za pupak za dojku s kojom se igrao treći hitac nije promašio

Moja tri za sreću

za Njegoša

andrića i lalića

Snahu anđeliju i njenu so na rane posijanu i korbač svijen oko struka

Nedu trudnu zaklanu

aniku „Osevapio bi se ko

bi me ubio“

- U svakoj ženi čuči đavo

treba ga ubiti batinama ili rađanjem pa ako i to ne pomogne treba ubiti i ženu -

Vas tri zaštitnika osvetnika ratnika

jebali ste mi majku

i za majku i sestru i one od tetaka i strina i za babu i zaove i zaovice jetrve i jetrvice

Ovo pola ženske glave za sve nas kao jednu cijelu onu žensku tamo joj...

ne osvitala!

Jedna glava devet jezika duga kosa kratka pamet... s kamenom ih svezala

Vas tri kao tri cvijeta nikla iz pepela

čuvam ja u temelj uzidana

gojkovica

tri kamena oca

na jeziku muža

na srcu

i sina na pupku

tri za tri stuba žene na kojoj počiva kuća

Neka vam je vječna!

3 9

K a t a r i n a S a r i ć

Ne provlači mi se ispod skuta

mogla bi ti ostati

izrešetana

koža mladog jelena

skalp s ruleta ruskog prosut

preko opasača

Ne skrivaj se u mojoj kabini za presvlačenje

vidjećeš me kako puzim

pravim grimase mrtve ribe ispred

one strane iza koje stojiš

neprobojno blindiran

i da španskim

govorim

mogli bismo se sporazumjeti

a tek bi ti onda pukla pogibija

pa bi mogao doznati

kako je u mojoj pokožici

proštavljenoj

tvojim zlopamtilima

neoprostima

za ovo što sam

Ne obuvaj mi cipele

u kojima sam te s babina na babine podizala

od vezice do vezice te gušila

vezla bih ti opet priče pred spavanje

I da te još sto puta na svijet donesem

I kroz još sto svjetova pronesem

mogao bi me i razumjeti

mogla bih se ja tebi ispod srca potkrasti

ovog puta

4 0

S V E J D N O M I J E

a onda bi ti tek smrklo pred očima

kad me vidiš

Bolje je i ovako

da me posječeš s porodičnog stabla

prognaš od tribunal haškog

Opet će mi biti draže

što si roda muškog

4 1

K a t a r i n a S a r i ć

Živim sa ćerkom i psom

u garsonjeri koju nam je dogradio moj tata

od penzije

I osim što prebrojavam lezije

i hvatam zjale

ne radim ništa korisno

loš sam primjer majke ćerke i uzorne građanke

a o atributima žene

ne bih ni kroz linije tanke

i široke

- maruša i šuša

bi dotrajale

na preskoke

ležim kao mrtva riba koju tek ponekad struja talasa prodrma Ćerka mi je pijanistkinja

uvijek me nekako naštima

zbog nje se još ne puštam niz vodu

i plašim struje

da me ne zdrma ispod tuša

Živim sa ćerkom i psom u malenoj garsonjeri što nekad je bila golema terasa

gdje još moglo se skriti

Ona pjeva dok se kupa

svakog dana kao u nedjeljnoj promenadi

ja ostajem bez glasa

Živim sa ćerkom i psom

od kojih bi me jedno pronašlo

u kadi

da je po mom

da ne znam

ko od njih dvoje ne smije to biti

4 2

S V E J D N O M I J E

TREĆI TANGO

Moja ćerka svira na trgu u gradskoj muzici

neku skalameriju

koja zamjenjuje klasični klavir

sintisajzer ga zovu -

kaže pogrdno moj tata

kojeg ta buka užasno nervira

Sinestezirano vrijeme udružuje sve zvuke i sva čula a ja se još nekako nadam da udružiće opet stare

Slovene

stalno je molio boga da ne bude kao ja - goli hir

da ne udara na poene

Ona svira valcer iz Prvog ešalona

sovjetskog filma koji nisam stigla da odgledam

ali pamtim neke rimejke

domaće na zadatu temu

Komsomolaca koji odlaze u kazahstanske stepe

s namjerom da se preko noći obogate

Nisam ni morala da gledam

(ta odživjela sam jedan)

kopaoničke ekskurzije

godine u kojoj umire rok-en-rol

i nema nikog da bude -sav moj bol-

kada sam pijana himen skinula s prvim mašincem iz

diskoteke

od blama da ne ostanem jedina nevina

prije diplome o položenoj zrelosti

a u nastavku

neki su odomaćeni a već proslavljeni kostolomci

- koji užasno bukvalno prevode svaku ideju iz uvoza -

4 3

K a t a r i n a S a r i ć

potegli prve pištolje na prave metke

na neke

koji su imali samo štapove za bilijar

u glavi opet kvar

i tikva je pukla i prije nego je procvjetala

naša skraćena maturska ekskurzija

po našoj skraćenoj zemlji

Niko nije odigrao sa mnom taj maturski ples

jer bilo nas je trideset i dvije u jezičkoj gimnaziji Moja ćerka svira prvi tango iz Ešalona

ona ga zapravo lijevom nogom gazi

mada još uvijek u istoj pokradenoj zemlji

Ja plešem uz njen zemljotres

a još po onoj istoj utabanoj stazi

i već znam

da nije uzalud bio sav moj trud

da nije ja

ona

da ona će im vratiti moj dug

4 4

S V E J D N O M I J E

Ovdje Nova godina počinje u novembru a završava u

februaru

kao da ljudi

nemaju pametnija posla za preostale dane

Nešto je

prokleto teško u kvaru

u vazduhu dim od petardi dječurlije

tako bih voljela da sam mehaničar

da popravim auspuh

Nešto je prokleto teško

zaglavljeno

sprečava protok kroz vazduh

Vaz-duh je vas-duh je sav-duh

a meni ispada na ove stranice

nemilice

prepuno duhova akcijskih svinjskih glava

sve je

tako mi se stalno spava

Disanje

poslije tebe i mene

prenaporno je

I kao i pisanje

ljubavnih pisama poslije Marine i Rilkea ionako

nema nikakvog smisla

sem smijurije

Ja svakako

ih pišem

jer da nema ovog ventila

javio bi ti već neko da su me skinuli s prozorske daske odavno

4 5

K a t a r i n a S a r i ć

u balskoj haljini od tila

odštampana svježa vijest

Ne pamtim prostore na kojima je običaj izbacivati kroz prozore

stari namještaj za godinu Novu

stavljati maske

I nije obijest

skuvati vina od cimeta i narendane kore pomorandže ispred kamina

se izležavati na koži

po mogućnosti s animal printom i flekama od karmina ispeći svinjsku glavu s jabukom

a kandže iskoristiti za dekoraciju

mjesto toga

igrati se Boga

bilo bi lijepo (ako ne i na korist)

umijesiti kolače bez brašna od kvasa

vlažnih poljubaca

od gušta

onog tebe starog i mene

nove od jezika nemušta

napredene

ovog puta

zaigrati twist

Ovdje pripreme za Novu godinu traju beskrajno dugo a jedne te iste se čekaju deceniju po deceniju

proklete i teške

osjećaju se na greške

zatrpane

pod tepihom

prije nego nagrnu na čestitke gosti

4 6

S V E J D N O M I J E

Ja bih samo da je izmažem prosutom tintom

po pravom papiru umjesto word-a

prespavam

prokletim i teškim snom

isuviše

gorda

za početak novi

4 7

K a t a r i n a S a r i ć

„100 GODINA S

ALEKSANDROM KOLONTAJ“

a htjela sam da vas štitim i branim

da sahranim

svako sjećanje na bolne zametke i amanete

na društvene nepravde

rovove i u korov zarasle krovove

Htjela sam da vam oči izbodem zlatnom kopčom

da progledate

Da odglumim ležećeg policajca

kurvu s ćoška ulice

siroče

bolesnika

udovicu

sveticu

grešnicu

boksersku vreću

pljuvaonicu

sam htjela

samo da vama lakše bude

Da se smanjim na zrno graška

sivo popodne bez vazduha daška

da budem glas one prve trube

i naoštrene na tocilu sablje

ralo od motike i grablje

da od kolijevke do groba svaku rak-ranu iskopa

i prva u nju dragovoljno legnem

Htjela sam za vas zube da stegnem

da vas u tijelu bojažljivog kržljavca protegnem

i kičmu da polomim

4 8

S V E J D N O M I J E

da vam dokažem koliko vas volim

djelima a ne floskulama

Da porazbijam vam prozore

i vještačke nokte

displejeve

i šoferšajbne

da vas za kose izvučem na talase

neke nove revolucije

da riječ novu za nju izmislim a da ne izvisim

na otkinutoj deklaraciji

potrošačkoj korpi s brašnom i uljem na akcijskom

popustu

otiraču za noge na izlasku

iz Delte

kesici supe

vreći prekrupe

Da budem vaša lupe

izrodim vam Romula i Rema

da na forumima izgradimo svijet novi vrli

pa da pohrli

sve što još diše uzvodno i slobodno

protivkolotečno i vječno

ne ostane za bruku

Iz šake pepela

za vas da ustanem

sam htjela

da ste mi mogli oprostiti

ispruženu ruku

4 9

K a t a r i n a S a r i ć

MOJA ŽENA

godine kada sam postajala žena

jedu trutovi i bogomoljke

Nakon čuvene osme sjednice

i neke jogurt revolucije

davnašnje

- ja smotana

tek stidljivo otkrivam

upijam Simon

vrelom peglom

preko svake novonastale nošnje

i boljke

nju - okarakterisanu

tek kao pratilju

najpoznatijeg mizantropa

(Ko će da me uči kako se čupaju trepavice

izbjeljuje lice

i briju noge?)

ustaje poslije skoka

mačkasto proteže...

- žene iz moje porodice rade u dvije smjene

Imam samo nju

u vremenu u kojem ona postaje on

i obratno

dok sve oskudnije i sve tješnje

marširaju mas-medijalne horde

bez štita i oklopa a svaka

Kvazi-nova amazonka

ispod čijeg se pojasa odjednom zakriva svaka ženska suknja

5 0

S V E J D N O M I J E

gazi

i zadobija pravo glasa

I svi odjednom laju i reže

a u modu ulaze razne Bebe Džaković

pitomice

koje suču bradu i brkove

u vežu

ženstvenost prosuta

u malo šporke vode u sić

- Ja uzimam babin vez na borde

i pero

Postajem žena

zbunjena

tek protegnuta

kad pojavljuju se unisex brojevi

u Viva Vero

kategorije lastex i ostale hermafrodit novotarije

i armije nekih muških žena

ratničkih sjena dignutih iz plemena prošlosti krvavih od osvete

Moja žena odbija da ponese muško oružje

umjesto toga

ona piše

ona plete

i kopča podsuknje na duple igle

i iako nije klasična Penelopa

niti babaroga

Ona čeka

gleda u špigle

ne žuri nigdje...

5 1

K a t a r i n a S a r i ć

Nećeš pronaći u turističkim vodičima

pričanjima i pričama

u priručnicima tipa -puta kojim se rjeđe ide-

taj podatak

atak na

osvjetljene glavne ulice

jedino što oni vide

jesu

šetačke zone i semafor

komfor i robu s tržnice

prilagodiće se zakonu potražnje i ponude

za tili čas

a ti ćeš koliko već večeras

razvaliti kosti lobanje

i vrištati na-sav-glas

igrati po zategnutim živcima

u nastojanju da dokučiš

kuda te vodi ovaj put ograđen žicama

izvoditi piruet

-pjesu e pare

preko uglačane kore

izručićeš tovare

i tovare

spremne za skladištenje

prošetaćeš

uznemiren/a od lijeve do desne cipele

desne do lijeve moždane polovine

Kažu da je desna zadužena za brojeve i kognitivne pojmove lijeva iracionalne strahove

(ili obrnuto) pitaćeš psihologe

5 2

S V E J D N O M I J E

Pretrnuto

ćeš uvidjeti

da nemaš više mjesta

ni za jedan sjebani korak

čak

u hemisferi

da svaka je vijuga pretrpana fioka

a svaka fiesta

polupana

Šetaćeš kao zvijer po kavezu od mozga

samljevene kaše spremiti doručak

i krenuti u novi dan

utaban

do tajne večeri

5 3

K a t a r i n a S a r i ć

OPSESIVNO-KOMPULZIVNA pjesma

je’n, dva, tri - sve mi se vrti

IV - voli me

slažem peškire

opet ih je sažvakala centrifuga

moja crna druga

majku joj

kako nikad ne umijem da mi ispadnu meki kao mamini žuljaju me ta vlakna po kostima

ljulja me nespokoj

baš mi štrče ovih dana

probijaju odjeću

za broj mi veću

ako padne na četiri

kraj ovog frotira

imaću najzad mira

i on će se vratiti tek da mu ćušku zalijepim na vratima princeza tatina

po prljavim ustima

osveta

je hladna zakuska najslađa

mlađa

sam od njega u svakom pogledu

pa i kad plešem po tankome ledu

nivo seratonina mi ne opada

i ne radi me čokolada

masturbacija je majka

ta on ionako nikad nije umio

tu famoznu g-tačku da mi nađe

samoj mi je slađe

5 4

S V E J D N O M I J E

III - ne voli

izlazim na ulicu

ako ugazim na treću

kocku

vidjeću

ga danas

uzeti na avans

novu haljinu

zaliti je u nekom skupocjenom vinu

pljunuti triput za njim

nemam žaliti za čim

ta još redovno ciklus dobijam

i nije mi se osušilo na peru mastilo

a ni ono govno pseće na cipeli

toj feli

od kineza

ne skida mi se ugao usne sa keza

zakačenog ispod uha

dobro je protiv bora

i tako sam rastegljiva od ranog zora

svi mišići u akciji

plešu ko po tankoj žici

V - boli me resica na uvu

ako se okliznem na petu

doviknuću cijelom svijetu

da sam mu na krovu

i da ne tražim novu

niti bilo kakvu

5 5

K a t a r i n a S a r i ć

žvaku

kvaku

samo me malo drma kompulzija

opsesija

al’ već joj dišem za vratom

kunem se i mamom i tatom

5 6

S V E J D N O M I J E

JEDNA DANGUBA PROTIV

ZAPOSLENOG SVIJETA

On će meni da postavi dijagnozu i to nakon svega

petnaestominutnog uvodnog predstavljanja ličnosti koju gradim evo četvrt vijeka

I neka

tako mi i treba

kada mi još napamet pada da ulazim iza vrata zdravstvene ili bilo koje druge ustanove ove raspale zemlje

Depresija je bolest 21. vijeka a vi ste g-đice definitivno njen predstavnik - seroxat prozac zolot - da prepišem birajte?

Posvetite

se malim zadovoljstvima poput mirisa hrane cvijeća šetajte okružite se vedrim bojama - to je sreća

što još dišem

Joj kakav školski lik!

Farmakomafijaški trik pa još u kombinaciji s feng-šuijem bolonjska praznoglavica

ta više sam o depresiji naučila iz Virdžinijinih romana i poezije cvetajeve

kad ovaj internetski priručnik od doktora nije bio ni u širem planu

Ma tako mi i treba!

- kad izlazim u ovaj mravinjak izvodim duhove na

svjež zrak (umjesto da šetam izdepilirane kvadricepse) razbijam glavu

tražeći sponu između doba rađanja i pjesničke želje za smrću baš u ova proljeća rana

I on će da mi kaže bez imalo srama

kako sam i lijepa i zgodna i zdrava (kao da fizički izgled stoji tek tako u vezi sa glavom i otvoren za razmatranje 5 7

K a t a r i n a S a r i ć

na izvol’te)

Pa naravno a šta to oni drugo znaju osim da komentarišu kako ko izgleda

slavno il’ neslavno

I sad kao ja treba da se postidim što sam ovakva

kakva

sam?!

Fiks-ideja odakle mi pravo da se žalim i da me išta boli i da mi išta zafali - dileja

osim pokoja daska ispala iz glave ah ta glava -

jedva je iznosim iz ove glupave ordinacije

uzgred

a ulice

su pune njenih ponosnih vlasnika čitav red

samo ih posmatram: ma odakle im ovolike glave i miške koje pucaju zategnute nad kožnim torbicama

u kojima mora da su neki važni spisi od globalnog značaja (?) jer oni svi jednako žure i jako su bučni

govore o sportskim tiketima koje treba ispuniti zgradama koje treba podići stanovima koje treba rasprodati ili bukirati za sezonu o treninzima i tretmanima na koje ne smiju da zakasne

jer tako se teško dolazi do termina u predstojećim danima da napune

usne

i obrve guzove obraze botoksom užasna je gužva oko toga nikad kraja

uh kakva guba ($)

a pritom

jedva sam se izmolila izaći iz kreveta

Jedina danguba

među ovim zaposlenim svijetom

5 8

S V E J D N O M I J E

IZRODNICA

Dobila sam Sopstvenu sobu

ložnicu

/po nalogu Virdžinije Vulf lično/.

Ko se boji vulvi još (?)

„tri za groš tri za groš“...

/„Vuka se ne bojim ja tra-la-la-la-la“/

U njoj sam priređivala noćne partije

matinee i čajanke.

g-đa Dalovej se smješka dok po sobi vrcka …

Jedan brkica se češka.

Drugi čačkalicu gricka.

treći keksić krcka.

Sjutradan:

U sobi su se okotile na table bube-rusi i buba-švabe.

Igrali smo se drugog svjetskog rata

pušaka i oklopnjaka.

/Sa Švabama sam još na Vi/.

Puštaju mi Vagnera i recituju Rajnera

/dok Hegel mi s Šelingom lobanju k’o konzervu otvara/.

S Rusima sam se na prvu skockala

šepurim se s njima zorim i durim

/po Nevskom prospektu

glavom i bradom/ -

Volim jednu tanju pod opsadom.

Slušam princ Igora i psujem kradom.

/tu neke planove kujemo i neke snovne mape

novog svjetskog poretka snujemo/.

U sobi su se nalegli miševi i mravi.

/S miševima pomažem onoj Pepeljuzi - crnoj druzi/

5 9

K a t a r i n a S a r i ć

/dok s mravima jurim nesreću od neradnika cvrčka/.

a jutros smo dobili i prinovu jaje!

Iz njega se izlegla Helena najljepša od svih jela Jelena.

/i onaj Paris kukavica - otpadnik iz mućka/!

Prvi je posumnjao tata sa sprata

/da tu se k’o salama kuva neka zavrzlama/.

a onda je sišla i s viklerima strina

/probudila je buka ispod vrata/!

Svu je noć vijećala rodbina:

„zbor zborila skupština“...

E grdnog li jada!

/od ovog im izroda/.

Na koga li se uvrgla?!

a poslije nje potop -

Đa’olji okot!

I tako nosa okiđena /familija/

hitno pozva popa sobu da okadi

/i onog čikicu s viskom

da uđe u trag kakvoj podzemnoj vodi/.

Dođoše i vatrogasci /sa spoljašnje strane okačiše

merdevine/:

krenu hitan EXIt istovar -

/Rabotalo se vas dan/

Nasta pravi dar-mar!

al’ ne otkloniše kvar.

6 0

S V E J D N O M I J E

NEPOŠIŠANA

Ostao je onaj tunel

otvoren između dva oblaka

od sedam milja koraka

gdje si rekao da ćeš me pratiti do kraja njegova

i dalje

Podsjećao je na pištolj iz prva čina Čehova

Malj od starog kova

na kamenu ishitrenu isklesan

Ostala sam laka

izvisila zapeta

raspeta ko gorska vila

između oba

ekstremna viška

Nepošišana

još sam kao nova

ograda živa

- znam te puško kad si pištolj bila -

Svratim ponekad da ga obiđem

obrišem prašinu

izglancam cijev

pa na jedan zijev

zalegnem na seoskom groblju

Prva u dobri čas

i još bolji glas

pa u cik zore na lagane noge

jovo - nanovo

da zastrašim još koju pticu u polju

u povratku

tek da mogu bolju

6 1

K a t a r i n a S a r i ć

da nastavim

makar priču kratku

slovo na slovo

oslonim se o dovratku

usnimim neku priliku

u prolazu

na grablje slomim nogu

o dasku o šuplju glavu

Da izrijem još kakvu stazu i bogazu

metnem u dokumentaran film

na mejnstrim

- Ostatku nazdravlje -

pa da i mene Bog vidi

tek da mogu kakvu novu

riječ da izmislim

u usta ti stavim

pa da ovog puta obije noge polomim

Da ne padne mi na um

ni na drum

u srećan kraj da opet povjerujem

6 2

S V E J D N O M I J E

Ne mogu da podnesem kišna popodneva

džez

i uvijek iste fleš-bekove

osvrte

na one naše vožnje kolima u predvečerja

dok presavijenih koljena

na sjedištu sklupčana

dogorijevam cigaretu u letu

prikucana za tvoj profil

bradu od dva – tri dana

i udolinu nad gornjom ti usnom

jednu smiješnu dlačicu iz mladeža na nosu

Ne podnosim žvake bez ukusa

jagode

i pucanje balona

ona slatka zezanja

bez ustezanja

maženja

butina na semaforu

u zastoju

plaženja

u vratolomijama

dok izbacujem glavu kroz prozor

i vjetar mi mrsi kosu

ostala su u grč svezana

Ne mogu da podnesem suze

ni svratišta pored ceste

žetone za džubokse

i kapućina s aparata

večeri poezije

6 3

K a t a r i n a S a r i ć

i uvijek iste lezije

što mi lome potkoljenice

na svakom novom koraku

Ni ljubav preko žice

ne mogu da podnesem

ovu prokletu slabost

koja spaljuje svaki most

al’ uzalud joj sav trud

nasuče me na onaj isti sprud

pljusne na ono isto okno

isprskano blatobranom

otvorenom vječno ranom

pa me slije

namjesto ubije

ponovo

Ne mogu da podnesem kišu

ni zvuke džeza

ove fleš-bekove na skokove

po onim istim uvijek tračnicama

prskanja u sljepoočnicama

i miris paljevine

pored puta

s onih istih uvijek

zgarišta

6 4

S V E J D N O M I J E

Dalo ti se da saznaš

kako ljubi ona koja se za vazduh hvata

iz čistog inata

trči po cvjetnim poljima

u susret boljima

svu tu je raskoš ogolila

između butina stavila

i s mrtvih usana bi joj se vode napila

greotinja

Dalo ti se da u oblaku dima ostaneš za njenim petama sluđen

i hula i svetinja

kud ta prođe kad joj se prohtije za gladne oči

gozba

razorana mozga

ni travka da nikne

ni da svisne ni svikne

životu mira nikad

Dalo ti se parče s karme kolača

tek da vidiš da nisi pretplaćen

neshvaćen

tek da bi spoznao razliku između

života i životarenja

nekad i sad

smijeha i plača

Dalo ti se da odjekneš u sanjarenja

između dva prsta

rogova i krsta

da biraš koji manje boli

koji jače voli

6 5

K a t a r i n a S a r i ć

Dalo što ti niko uzet neće

da ti lice sreće namigne tek da znaš i zapamtiš

joj sjenu

onu venu najplavlju

modriju od oka joj

za pucanje bijeg u infuziju

prste u trofaznu struju

za ono kad ti srce stane pa u pete propane

za tucanje na umiranje

Dalo ti se da siđe u tu ladovinu

od donjeg svijeta ti

slabinu

gdje u tami čamiš vjekovima

sitničariš

krtičariš

ona koja luču u kosi skriva

ni mrtva ni živa

ni dužna ni kriva

povazdan visi na čardaku

Dalo ti se tek da vidiš svjetlo

u mraku

6 6

S V E J D N O M I J E

Možda jednom

kad budeš strugala zakorjela stopala od potucanja

i kad ti koža bude od spečenice zemlje tvrđa

Možda ćeš priznati da si me voljela

mazgo jedna divlja

sa mesinga rđa

prije bi otpala

Jednom

kad budeš ispirala rožnjače na bistrom izvoru

Možda se prisjetiš kako sam te srkao

kao supu u tanjiru

natopljenu sredinom hljeba

lizao svaku ti suzu pio

meku kao svilu

uvijao te u zavežljaj

prstima mapu po leđima

crtao ti puta do kućice na ostrvu blaga

ti arijadna i moja ruka blaga

i malo baštice za okopa

crvena konca za srećan kraj

do granice

s ostatkom svijeta ukopa

ma i velika potopa

samo da smo skupa

Moja mazgo tvrdoglava

stranputice

sam prao ti iz krvi

ko posljednji a ko prvi

ispirao grumenje iz žive vode

na sam pomen slobode

6 7

K a t a r i n a S a r i ć

i tvoga ritanja u trbuh padao pa ustajao

nadao

se

za stol sol i kruh

za doček

tako ne osvitao

kako sam te u krilu njihao

kopčao i hranio

svako si mi korito prevrnula

u potrazi za dnom

i dokazom

čije je starije i čije prvo

ab ovo

Možda će ti se

onda kad zazvečiš kao tikva šuplja

učiniti da opet čuješ moje riječi

kom pametnija a kome gluplja

retorička pitanja i drobljenja

bila su ti važnija

Mazgo moja nedokazana

- Čuješ li ih?

kako ih opet krckaš drobilicom da čorbu zapržiš

dodaš i ono crno ispod nokata

i pepela

i još po koju dlaku iz jajeta

- Jesi li makar sad srećna?

Možda jednom

kad te izdaju hirovi

izbace na obalu virovi

budeš zastala

Mazgo moja besamarna

6 8

S V E J D N O M I J E

kopita povila i rane zavidala

pa se prisjetila

kako si me jednom voljela

priznala

ako ti je prsta obraza

preostalo

Moja mazgo

6 9

K a t a r i n a S a r i ć

ti i Ja

mogli smo se voljeti:

Između albino sindroma i viška melanina

lica i ličine

u procijepu crvotočine

iznad trougla Bermudskog

žablje perspektive i prikaza panoramskog

objektiva

bojeve glave i civilne zgrade

kose i polukružne zagrade

linije oscilatorne

na monitoru

dlake u jajetu

trudnoće vanmaterične i urasle dlake trtične

alergije i nulte grupe rizične

u prolazu ispod merdevina i prosute soli

preko ramena

- da ne čuje zlo:

Između naprstka i konca

konca i konopca

polupanih zvončića

ušiju od igle

razbijenog krova cigle

ureza na Stubu srama

Iraka i Irana

makaza i papira

tabua i zabrana

međuprostora i međuvremena

7 0

S V E J D N O M I J E

- da ne čuje zlo

voljeti se moglo:

Ispod dimnjačarova odžaka

i mađioničara šešira

rata i mira

bure i zatišja

baruta i nagaza

u prostoru između u vreći dva roga

staza i bogaza

zečije šapice i potkovice

četiri lista djeteline i teleta

sa zvijezdom na čelu

značke na mornarskom odijelu

i vrpce bidermajera:

ti i Ja

- da ne čuje zlo

voljeti nam se moglo

(dati):

Između dvije vatre

Rta dobre nade i Sumatre

na vrhovima disparatnih

krugova Venova dijagrama

nuspojava propratnih

postotak vjerovatnoće:

jedan u milion slučaja

- koliki samo baksuz moraš da budeš (?)

a mogli smo biti:

samo ti i Ja

mogli se voljeti:

- da nije čulo zlo

7 1

K a t a r i n a S a r i ć

PAPAGAJKA

Nisi to bio ti

(Koliko puta moram da ti ponovim?)

da bila je to moja mentalna slika

i prilika

protraćena

preslikana kao jedna svaka

sa zamućena izvora arhetipa

nagutana tableta

i mitova

jednog minulog doba

demagogizirana

na jež isfrizirana

franšiza nakostriješena

iz ružinog grma ispala

neizbodena

drača ispod prekrivača

Nisam to bila ja

(treba li da ti nacrtam?!)

već moja tjelesna blokada

intelektualna gromada

obrušena na svaku omašku

uskočoperena na prvi pogrešan potez

blasemičan kez

vještačku inteligenciju

detalj koji joj pokvari predstavu

cjeline

uskovitlanu iz biblijske prašine

7 2

S V E J D N O M I J E

pastoralne idile

Nije to bila ljubav

nasmrt bolestan prije udav

a priori

namrtvo izmori

Nismo to bili mi

(zvučim već kao papagaj)

ni riječi koje sam ti papagajkama izvlačila

ni moja perverzna mašta koja se svlačila

tlačila

te hirovima

bacila virovima

oboje nas unakazila

porazila

zgazila

Nisam to bila ja!

(i ponovo se ponavljam)

suglasnički tvrda

praskava

koja frikativna luda! -

trešti kao praistorijski tranzistor

oh! - kakav smor

ovaj pokisli papagaj

avaj...

Bio je to samo sjaj

u travi

orošen i pokošen

7 3

K a t a r i n a S a r i ć

prije popalog inja

u oku isprana gola i bosa

boleština vremena

odraz na tren u kapi ugledan

u mjestu zauvijek ukopan

7 4

S V E J D N O M I J E

ČIKANJE

- ajde da se igramo krugova:

ja ću prva

„kruži maca oko tebe“...

Ošo mi na pamet pada prvi - dodirnuću ti kružnicu

kožu pa pokožicu

koru pa pokoricu

- ajde da se skidamo na bocu

kao luka glavicu

oljuštiću

svaku suzu poljubiću u krvi

- ajde da ljubiš da prođe

(kaže on) da se ljudi danas dodiruju samo po površini i da smo svi krugovi u sebe zatvoreni

(taj Ošo) -

ma ajde da ga oborimo!

Čuj Ošo?!

doš’o pa poš’o

k’o sve što dođe i ode

ma mi smo najjači! -

kano klisurine vječni

pada mi na pamet Ven

i dijagrami

- ajde budi ti onaj interpolarni

preklopi me pa da osjenčimo

jezgro zajedničko

da se razmijenimo

sadržajno

- ajde me dodirni do jajeta

preko ovih naših međa

7 5

K a t a r i n a S a r i ć

spremiću ti marendu između vijeđa

lijepa Helena

upadni u mene kao grci u troju

u ovu lijepu moju

pa mi na spavanju

zarij nož u leđa

- ajde da budemo i mi

kao svi drugi

u trendu

da se kupimo i prodamo:

jaja za sir

rat za mir

za robu zlato

zašto za zato

- ajdemo

moje milo:

ko zadnji magarac bio!

7 6

S V E J D N O M I J E

NEĆU VIŠE DA SE IGRAM s tobom

i pospremiću sve svoje lutke koje sam čuvala za ovu priliku

nek’ ne odigraju nikad Posljednji tango u Parizu

i neka se nikad ne zaljube i ne šiznu

neću mariti

neću ni stariti

pored tebe svakako a sve ostalo se i ne broji

Neću da se igram s tobom Jesenjina i Isidore

ni da čekam zore

u krilu Igorove polke

neću ni da ti se uvijam oko šala Salomina

jer užasno me nerviraš s tim tvojim crno-bijelim

slalomima

tehnikama zaostalima

i zaraćenim kategorijama

tijesna mi je ova tvoja soba

s pogledom na zaliven beton

tvoj diktatorski

ton

u koji ne prodiru priče s istoka ni noći Hiljadu i jedna tvoja je bijedna

potreba da etiketiraš i sortiraš naporna

ali baš baš

ostao si u rigidnim soc-realističnim tripovima

stripovima

Dilana Doga

sve moj do moga

Neću više s tobom da se družim

radije da opružim

7 7

K a t a r i n a S a r i ć

četvoronoške na prugu Karenjinovu

pospremiću sve slike i onu Nastasijinu

od koje može da se umre

i kneževu oporuku ću spaliti

i nećeš me nikad više gnjaviti

svojim budalaštinama

taštinama

ni dok dlan o dlan lupi

Neću više s tobom:

Konju jedan glupi

7 8

S V E J D N O M I J E

SIMULAKRUM

- Ostavljam ti ovu simulaciju života

kesicu instant kave i lisnato od višanja u mikrotalasnoj i one cipele – tvoj poklon za rođendan /veće su mi za broj/

neke ugrabljene fejkove... izlažirane vriskove

u spavaonicama u predgrađu

za ovu nedjelju ti zakazane

/i cjedulju – podsjetnik za odlazak zubaru i urologu/.

Dobila sam danas nogu.

Dobila sam vjetar u leđa.

Kupim svoju retuširanu stvarnost iz pretinca kod

mjenjača

zaboravljenu rukopisnu građu

i onaj posljednji neuspjeli pokušaj simultanog prevođenja među nama

/sa logičkog na realan nivo/.

Ostavljam ti i sva tvoja sljepila

tipke tastature za prste ti zalijepljena

rožnjače k’o drače

ispale na inboksu onlajn-čatu i sajber seksu.

U drugostepeno modelovanoj stvarnosti

/tvog brižljivo projektovanog čardaka

na pjeni od oblaka/

tvog alter-ega

tvorca univerzuma paralelnoga

ove virtuelne zemlje i neba

te ostavljam.

Ne simuliram.

Ja nikad ne simuliram.

7 9

K a t a r i n a S a r i ć

Ostavljao sam bez suvišnih objašnjenja

pijanstava i triježnjenja

nikom dužan nikom prav ni kriv

crn ni siv

ostao taman u zemlju propao.

Brisao tragove u panici vazda u nekoj trci

i bog mi je svjedok da nisam požalio nikad

sem za jedno -

a jedno za sve dajem i za to jedno samo trajem

za one dane kad smo bili zajedno -

samo tebe da vratim pa i da otpatim za sve grijehe čovječanstva

ne žalim

i da spavam ispod mosta

obijam tuđe pragove

lažna svjedočanstva potpisujem

bilo bi mi dosta da ti

proviri bradavica ispod brusa pa da mi se svijest pomuti i čitav svijet zavrti

kao onda - dok sam te gledao kako pjevušiš po kuhinji čupava i bosa

u onoj spavaćici od čipke iz domaće radinosti

davno minulih vrijednosti

moja najveća radosti -

pereš sudove dok stojiš na jednoj nozi

- Oh Bože pomozi! -

daj da mi opet pravi buku i da me izluđuje

pa nek mi svak’ stane na muku samo da nju okačim na ruku

da joj kosu popravim a haljinu pokvarim

8 0

S V E J D N O M I J E

zadignem je s leđa

pa neka mi i ponos vrijeđa i gunđa po onom malom

stanu

samo da prestanu

košmari i vizije

visine i nizije

i svi putevi zemaljski

i svi svjetovi

bez nje -

poradi mene neka se propadnu

u beskraj

sad znam -

samo nju mi daj

8 1

K a t a r i n a S a r i ć

(Kažeš) da me mrziš jer ti je moja riječ jednom zaparala nebo

i udarila na svetinje

- Daleko ti lijepa kuća od mene -

(Kažeš) i da je popalo inje od grmljavine

mojih riječi otisnutih u helijumske balone

na koje svak’ može strelice odapinjati

iz udobne i meke fotelje

ušuškan u nedjeljna popodna

video-igrice i zabavnike

(Kažeš) da su moje želje

smrtonosne

a namjere nečasne

i da nose šapate i kletve od kojih kotrlja se kamenje i znamenje

čestitih domova

nervnih slomova što odbili su da navuku praznična ruha

- Daleko ti lijepa kuća od mene -

(Kažeš) da me prezireš jer moje riječi ne štede nikoga i da ne poznajem milost

udaram nisko iz donjeg trbuha iznebuha -

a nikada nisi poletio sa mnom

osjetio

s kakvih se to visina nisko pada i kako lomi svaka kost prskaju zjenice

(Kažeš) da su mi riječi otrov stjenice

nasut po ćoškovima temelja i zdravlja

da ne kližu graciozno sklisko

po ulaštenim parketima

i tiganjima

8 2

S V E J D N O M I J E

(Kažeš) da te ništa moje ne zanima

izrodno i odmetnuto

(Kažeš) - a ne znaš da sam iskrvarila na jednom davnom nebu

u saksiji na jednom prozoru

i štirkanim zavjesama

prije nego se moja riječ otisnula stisnula među munje i kisjele kiše

udavila se u predjele neke već viđene a neugledane u ovih pet mojih minuta i nikada više

- Daleko ti lijepa kuća od mene –

8 3

K a t a r i n a S a r i ć

URAĐENA

Uradi me -

bilo čime

samo da ne gledam i ne slušam

zapomaganje goluždravih ptića sa tavana

šištanje guštera iz podruma

Uradi me -

da vidim boje

Uradi -

čime god da imaš

samo da ne osjećam

ništa više

- miše bijele sreću dijele

samo bijelima odabranima

kolonijalnim silama

a ne nama

ovcama

crncima

crnima

čvorcima sa crne smrče

od života ćorcima

sa rubova svijeta treća

otpacima opušcima

Uradi me - pravim mecima

tako da me pokosiš

i nemoj da me štediš

jer

učili su me da je lijeva strana manja a desna Veća 8 4

S V E J D N O M I J E

čitali mi alisu pred spavanja

- Jedi sine veliki da budeš jednog dana:

od lijeve strane pečurke ćeš da porasteš

samo nemoj da zastraniš

a ja sam se neprestano smanjivala

do onog zrna gorušičijeg

manjeg i od makova

samo da me primjetiš

napokon

ništa mi ne možeš

demokratija je uvaljena kategorija

društva prirodi

plašt za ranjive bespomoćne

nevidljive nemoćne

sitna prošnja

košara šupljim floskulama

prošarana -

Nismo svi isti

i hvala tvorcu na tome

Učili su me da budem prva

timarili stegna od trke s prepona

kamena s ramena

takmičara

a postala sam odmetnica

u inat

gutačica plamena

Uradi me - samo da ne bljujem više

jer jezik mi je spečen

a vilica razvaljena brana

potopiće me kiše

8 5

K a t a r i n a S a r i ć

ovog kalendarskog maja

i nećeš mi moći ništa

nikad više

poplaviće me sa svih strana

ulaza

I možda mi niko više raširiti noge neće

moći

ako me ovog puta uradiš dobro -

uradiš do kraja

tako da me nema

Uradi me - da vidim boje

zavičajne

8 6

S V E J D N O M I J E

ANEURISTIČNA

Moja je glava dobila danas još jednu dijagnozu:

/Brand new look/

- aneurizma!

/svečano izjavili su doktori/

Moja je kapa dobila novo pero

sad se zori po selu bezobraznica

/Na kapi su se već šepurili/ :

a) bipolarni poremećaj

b) dissociative disorder

c) akutna šizofrenija

Danas nepodojeni ljubomorni... dure se pred

pridošlicom

ne pjevaju horski složno:

aleluja – kakav radostan dan!

Kučke moje male...

Štenad moja bijesna! -

danas su se neposlušno otkinula s lanca.

Radi me aneurizma /ah!/

Ritam se od lijeve do desne strane:

lijeva je bučnija i užasno me nervira!

/tamo frontujem s nekim novim demokratama i psujem na one stare konzerve snujem i kujem neke subverzije 8 7

K a t a r i n a S a r i ć

putujem po nepoznatim predjelima preskačem neke žice bodljikave režim i lajem/

lijeva ga mrzi/ desna još uvijek voli -

lijeva Mjesec na obrazu crta/ desna bi na zalogaj Sunca lijeva se Mamonu klanja/ desna Bogu krsti

lijeva desna jedan dva pa nalijevo krug

zvijezda je skinuta -

/do desne kad stignem već sam razbucana ofucana u

dronjcima/

Desna me kupa češlja oblači... krpi mi razbijena koljena...

tiho kori:

- gdje si bila bubice? glavo luda ludice?!

- cccccc gdje ponornice... (moja!)

Kroz desnu od srama kroz zemlju propadam pa do lijeve ponovo stižem /oh! zemlja je okrugla – indeed?!?/

- gdje sam?

/Čujem/... Neko me iz gomile doziva :

- ta gdje si ti meni?

lutam -

od lijeve do desne

- od desne do lijeve...

8 8

S V E J D N O M I J E

Reunion

(bih da proslavim (!)

ali ne čujem... ništa ne čujem!

Punom parom

pari me.

aneurizma me radi - radi me!!

„radila ne radila

čupala pa sadila“...

tempirana bomba moja u glavi otkucava:

This is the last Katya’s

countdown.

8 9

K a t a r i n a S a r i ć

I morao je cvrkut da postane lavež

a cvijet provrišti u krik

kao i svaka tačka monotonije kad skoči na uzvik

il’ kičmu savije pod krivinu znaka pitanja

neumitna

davež

postane

polisidentna

(a) Bila sam tako podatna

pod tvojim prstima

srž

isisana

odjek u šupljinama zaglavljen

(još) te po njihovim hodnicima dozivam

stružem turpijom za nokte

(jer su mi oduzeli na ulazu sve oštre predmete)

- gospodine Eho (?)

nitroglicerin pod jezikom

zar si baš morao da prođeš kroz sve moje tunele

kao božanski linkej kroz zidove -

poznavajući svaki pravac i smjer

a prior

(a) mogli smo to i obično

ili ipak nismo (?)

doza -

ne i over

Obožavao si moje slojevito oblačenje (preko)

majice na bretele

moj hod prepelice

9 0

S V E J D N O M I J E

i besprekorno izbrijane prepone

presvlači se

još jedna metamorfoza

Vrenje je

Vrijeme je

za krečenje

- gospodine Eho?

- Idemo

sloj po sloj

loj po loj

znoj po znoj

gnoj po gnoj

u ovoj izbi

debela kućna muho -

da si barem znao

da:

zidovi su tanki

a hodnici uski

ne bi prolupao

ili svejednako bi (?)

9 1

K a t a r i n a S a r i ć

Nisam bila baš neka

- REPREzENtatIVNa -

od onih porcelanskih

za javni servis i svečanu salu

produženi vikend i dvosjed na razvlačenje

jačanje i tlačenje

Ni za nuždu

veliku ni malu

Nosila sam uvijek neke sekn’d- hend tranje

na pivo i kuglanje

fleku na crnjaka

prosutu

Ni dan-danas ne zna šta je to na meni vidio

a ostalo je kao feler sašiveno

na kvarnjaka

šav za geler što je srce za dlaku promašio

pustu

ni zaustu

Odležavala sam dane kao tešku robiju

manje-više

učila ga kako se piše

bez tinte i olovke

diše

iz donjeg stomaka

pa na škrge

kako se glumi sipa u mulju zakopana

i pušta dark-faza

u obliku Roršahovih mrlja

na neželjene posjetioce

Skupljala sam sve neke kučine i trice

9 2

S V E J D N O M I J E

Ni sam ne zna kako me je uopšte slušati

mogao

iznemogao

pred mojim vještinama za budalaštinama

talentom

I nisam bila baš neki

- REPREzENt -

za sreću tiket

iz iks u jedan

božićni poklon pod jelkom

vrijedan

roleks

viski na eks

i dijamantski prsten

dva’esčetvorokaratno zlato

Dva’esčetvoročasovno smaralo

više

po mozgu šaralo

tumaralo

ni manje

Nije mu se samom znalo

zorilo zanavječno

Ni došlo u sanje

crnom da piše

u kalendaru

zlatnoslovno

rokovno

- REPREzENtatIVNO -

ni manje ni više:

no vječno

9 3

K a t a r i n a S a r i ć

RANE JUNAČKE

Osipala se ta naša zadnja godina

kao odron niz Markovića strane

Predivo s vretena

antova reforma -

Provlačili smo dane kraste raskopane

kao kroz iglene uši dva kraja zategnuta pletiva

sipljiva toga vremena...

/a HtJEla SaM Da SE gOSPODSKI

RaStaNEMO/

Moja rano -

Da me ispratiš niz sivu ulicu sa rukom u ruci

da popušimo po jednu putničku kraj kapije

dostojanstvena nam kraja

sam htjela

/a ne onu cirkusku predstavu za dokon komšiluk skeč i trač partiju uz kavu jutarnju/

sipanje i presipanje pomija

za leđima -

Na dvije zaraćene strane letjelo je perje

prekljucane iznutrice prosute iz zobnice ‘mjesto žute pogače za srećan put -

Skupljale su ih lovokradice i skitnice

/danima poslije/

razvlačili lešinari i psi lutalice

„k’o zadnji magarac u plot zapljunut“ -

Od one igre gladijatorske

od onih koski bačenih po polju žmurke i ćorave bake četnika i ustaša između nas -

Rano moja

9 4

S V E J D N O M I J E

i dan–danas ne vidim do bijele kobile

i ne čujem do crnih vrana glas

i još kroz one teške magle bauljam

i još nosim oči zakačene na vrh potiljka na mali mozak prosut se osvrćem

hodam unatraške a

HtJEla SaM Da SE gOSPODSKI RaStaNEMO

/jer još mi na pamet padaš kao atomske na Hirošimu i Nagasaki bombe/

kao katapult na ove glavice

zrele šljive u kazan dvaput prepečenice

bubulj na prazan želudac

I još se provlačim kao kroz one ranohrišćanske

katakombe

kroz Dadove bijenalske drače

kopam put do tebe -

Rane moje

da onu sjekiru ratnu akobogda zakopam

ovaj krst sa grbače skinem

i počinem.

Da mi je! /kam studen mi je!/

da se zdravo rastavimo – RaStaNEMO

gOSPODSKI -

Moja Rano

9 5

K a t a r i n a S a r i ć

Imam jednu teoriju

(zapravo)

čitav elaborat -

dramski efekat i udvostručen takt

prati je

neshvaćen

prvim redovima gledališta:

o jednom životu kao metafori puta

jednom davno što je ispraćen

toplom rukom

a začinjen

ranom mukom

za početnike -

da se ne uobraze

Životu koji nije moj

već posuđen

(u nauci nepotvrđen)

ostao na nivou hipoteze

tek

prosut niz obraze -

držim se za nju kao davljenik za slamku:

vjerujem preživjeću

sve dok puštam onu pokretnu traku

prokletu -

pretvaram se da to nisam bila ja

(a sve i da ne želim i neću)

ona klizi fluidno meko:

do onog trenutka sudara

sa njim

udara

9 6

S V E J D N O M I J E

koji me izbacuje iz ležišta

(ali baš kao da mi nije bilo ništa):

Vidim sebe kao u nekom science-fiction

filmu

uistinu -

koji preko noći obara rekorde gledanosti:

odvezujem pojas

ustajem

(a tijelo nago da beživotno leži ostaje)

prepušteno teži na milosti

da premosti

od jednog do drugog trotoara -

Vidim staklo u očima mi rasprslo

u grudni koš zabijene krhotine

(sebe kako stojim iznad sebe)

motam se u toplo ćebe -

kao kad me u djetinjstvu pokrivala majka

za mirne sne

nema toga što domaća supa i majčina ruka

ne mogu

kao dlanom o dlan sve će proći

i ovo će se zvati juče

ta nije nemoguće -

majka mu stara!

I opet mi s dovratka mašeš uz onu našu

„slomi nogu“

i vode čašu

prosutu na stepeništu

jedno:

Čuvaj se -

i nek te sva sreća prati

9 7

K a t a r i n a S a r i ć

(ali) zašto se svi

semafori gase i ulice brišu? -

za mnom

zašto mati??

dok

krošnje platana se njišu

(a u pozadini)

Modigliani

full soundtrack

zašto majko?? -

kad bila sam najbolji đak

onaj prekid filma

i jedan život napola presječen

u onaj isti tren

kad je bilo najslađe -

i više me nema

Vidim sebe kako ustajem

posle onog strahotnog sudara

sa njim

sjenku moju koja kroz sutone tumara

traži kaskadera

ne zna kud udara

od tada -

to nisam više ja

ne drhti mi se i ne zebe

I nije me razbio on

(sama -

sebe sam)

u paramparčad

al’ uspjela -

ponovo sastavila:

9 8

S V E J D N O M I J E

Vidi me mama! -

evo me kako stojim: ovdje i sad

u glavnoj ulozi

onoj mojoj omiljenoj pozi -

dok stojim iznad sebe

kao svjetlosni eon

razbijeni dokaz -

i sve bih dala da može da me vidi:

On

9 9

K a t a r i n a S a r i ć

ako te ikad više ugledam -

nek to bude presedan

vrijedan glavne scene nekog istorijskog

blok-bastera

ili vesterna

na kraju pješčanog grada

bilo koji situacijski kontekst

ovdje i sada

mirna šetnja građanski protest

samo nek ne bude čisti prud

i onaj strašni sud pred kojim sam se smela

zatečena naivna

kao iz Puškinove poeme kakve ispala

očiju širih od plavetnila Baltika

ako se ikad više digne - ova flota potopljena

bijela zastava izbušena

zaliječena rana:

nek to bude na otvorenom moru

s punim jedrima! -

neka to bude viteški frontalno i slobodno

da odigramo na fer-plej

a ne onaj prokleti displej

i staklo od kojeg pucaju zjenice

- pa kud koji mili moji after-parti

da ne bude uzalud sav trud građenja kula u vazduhu gađenja pred svima koji ne nose ni vlas tvoje kose i ne gledaju me kao da me gutaju

kao da u zemlju propadam oslobođena teže

griže savjesti -

1 0 0

S V E J D N O M I J E

za sto dana žalosti

jedan opjevan vatromet pa i na kijamet -

šta bi me bilo briga za vrijeme i trivijalne teme

- muko moja pređi na drugoga!

tamo gdje su svi zvuci isti i svi strašno zvuče

gdje svršavaju simfonijski orkestri na ulice

a piskutave žice pune sale -

gdje male su velike lažne prave

tamo gdje od tebe napravila sam remek-djelo svog života kakva megalomanija! onanija!

divota i strahota! -

i kako još grebe i zebe postavka u mojoj glavi tvojih rezbarija

Samo da te još jednom vidim i skinem do ispod kože pa neka me nalože

i na lomaču

nabiju na draču -

ni pišljiva boba spram tebe iko!

Samo da te još jednom vidim netaknuta

i na peti se okrenem

pa za tobom pljunem -

da me još jednom baciš psino u vjetar - al’ u leđa ovog puta!!

1 0 1

K a t a r i n a S a r i ć

KOBAJAGI

Hajde da se pretvaramo:

da smo normalni -

da sve je kao

prije

nego su nas pregazili konvoji uvezenih

skalamerija sa zapada -

da nije bilo rata

Hajde da oživimo: sve one male

smiješne predratne metafore -

da se zavučemo u neke mišije rupe -

da ti grickam uho -

da napraviš mi rupe u siru:

kao nekad

u miru -

da zaboravimo režanje

pokislog psića moga

što lajalo je od straha

da ne sklizne u kič i patetiku

iza zatvorenih vrata -

da ne proglasiš ga za državnog neprijatelja

zapaljenog u retoriku -

samo sam tvoju pažnju da skrenem htjela

mačora tvoga

predatora

Hajde da budemo stereotipi

jednostavnosti -

Kobajagi -

1 0 2

S V E J D N O M I J E

carevi nagi

u novim odijelima -

da ponovimo svaki kliše

kojeg se dosjetimo -

da mi budeš i kuca i maca i medo-brundo

(topla ti je bunda)

a ja tvoja ludica i vjeverica

mala mudra -

da se izližemo od upotrebe:

skrijemo u babine niše

i svo slatko od višnje

pokrademo -

a tegle razbijemo!

Ma hajdemo

u déjà vu!

pa mi reci da smo već viđeni

toliko puta -

da smo jedno drugom dosadili!!

Hoću da se dosadim sa tobom -

kao navika

prva kafa jutarnja

izlizana fraza

rečenica prosto-proširena:

onaj udoban stari ogrtač iz ormara

koji mi provjereno najbolje stoji -

Hoću da me iznosiš

i da nas zaboli za modne trendove -

da ti krpim čarape

džangrizava

u zlu i dobrome -

1 0 3

K a t a r i n a S a r i ć

dok nas smrt ne rastane

Hajde da budemo nagi

jednostavno

rođeni:

da sve zaboravimo -

Kobajagi:

sve

osim ljubavi

1 0 4

Ženski kod u književnosti Katarine Sarić Marija Krivokapić

Apstrakt: U ovom radu analiziraju se slike žene u savremenom crnogorskom društvu razvijene u književnosti Katarine Sarić. U radu Katarine Sarić prepoznaju se četiri konteksta u kojim se pozicionira savremena crnogorska žena: kontekst amputiranosti, kontekst modernosti, kontekst doma i kontekst autorstva. Ovi konteksti značajno su magnetizovani figurom muškarca, oca, brata, sina, vođe, preostalom iz tradicionalne patrijarhalne kulture, no neprilagođenom kako post-komunističkom haosu

vrijednosti, tako ni savremenoj globalnoj situaciji koja neprestano podriva ustanovljena značenja. Radu Katarine Sarić takođe ćemo pristupiti kroz kritiku post-komunističkih društava hrvatske autorke Slavenke Drakulić, kao i kroz poststruktulaističke nalaze francuskog filozofa Mi-

šela Fukoa.

Ključne riječi: ženski kod, tradicija, savremenost, Slavenka Drakulić, Mišel Fuko.

Abstract: This paper analizes the images of woman in contemporary Montenegrin society developed in the work of Katarine Sarić. Sarić recognizes four important social contexts within which this woman is positioned: 1 0 5

the context of the amputated, the context of modenrity, the context of home, and the context of authorship. The-se contexts are significantly magnetaized by a male figure, father, brother, son, leader, remaining from the traditi-onl patriarchal culture, but weakly adapted to both the post-communist chaos of values, on the one, and the contemporary global situation that continually undermines the established values. I will also approach Sarić’s work relyign on the insights developed by the croatian author Slavenka Drakulić, as well as through the post-structura-list theories of French philosopher Michael Foucault.

Key Words: ženski kod, tradicija, savremenost, Slavenka Drakulić, Mišel Fuko.

Katarina Sarić je crnogorska pjesnikinja srednje generacije. U Nikšiću je diplomirala crnogorski jezik i južnoslovenske književnosti i Filozofiju, a u Podgorici magistrirala Socijalnu politiku i socijalni rad. Od njenih brojnih izdanja, pomenućemo roman S one strane svjetlosti (2011), trilogiju Caligat in sole (2012), roman Nađa uspori, zgazićeš pticu (2014), roman Amputirani (2017), zbirke pripovjedaka Gospođice teatralne (2017) i Akutna ženska sedmica (2017). No, odnedavno Sarić se izražava najvećim dijelom kroz stihove. Prvo izdanje koje uključu-je njene stihove, Personalni karusel – šizofrena zbirka, u produktivnoj je kontrapunktalnoj (usp. Đurić 2017, str.

1), igri sa još tri crnogorske autorke, tanjom Stanojević, Sandrom Đurbuzović, i mojom malenkošću . U ovom radu bavićemo se njenim romanom Amputirani (2017) i poezijom, od koje je veliki dio objavljen jedino na Facebooku. Ovu poeziju prate veoma upečatljive fotogra-fije raznolikih kriza i slomova ženske ustanovljenosti, pa 1 0 6

možemo govoriti i o njenom specifičnom multimedijal-nom perfomansu koji se nudi gotovo svakodnevno i, u značajnom procentu, neprivilegovanom čitaocu. Ovim poezija izlazi iz predviđene joj privatne sfere, ali se istim manevrom konstruktivno doprinosi dinamici kretanja unutar crnogorske pjesničke tradicije uopšte.

Preovlađujuća tema u književnom radu Katarine Sarić jeste pozicioniranje žene u savremenom društvu, uopšte, a onda i u crnogorskom. Sarić interesuje da probudi ženu

„iz mitskog i bajkovitog sna u kojem ona pasivno čeka princa spasioca“, kaže ona u jednom intervjuu, „u čijem će zagrljaju početi i završiti sav svijet žene“ (Koprivica 2014).

zato se u njenim novijim radovima ocrtavaju tri važnija konteksta u kojima se postavlja crnogorska žena danas, a to su: kontekst amputiranosti, kontekst modernosti, tj.

evropeiziranosti, poslovnosti i uglađenosti, i kontekst do-maćinstva, odnosno majčinstva, kuhinje i bračnog kreveta. Mogli bismo reći da u njenoj književnosti čitamo kako bi se crnogorska žena danas izrazila ukoliko bi se oživio njen autentični jezik, amputiran rečenim kontekstima, koji su odredili preovladavajuće vrijednosti i značenja. I zbog toga što su ovi konteksti značajno magnetizovani figurom muškarca, koji je, takođe, značajno neprilagođen novom sistemu vrijednosti koji se globalizacijom neprestano iznova podriva i stvara, u njenom tekstu kroz slike savremenosti uporno probija jedan stari, zaspali i skoro zaboravljen jezik crnogorke, ali nikada u cilju buđenja patrijarhalne tradicije, već radi uočene potrebe povratka na neke stabilnije osnove, a koje su postajale prije nego se crnogorska žena opredijelila za neizvjesnu modernost u još manje izvjesnoj joj savremenosti.

1 0 7

Ova neizvjesnost može se liječiti načinom na koji o njoj mislimo i govorimo, smatra Sarić, pa je u njenom radu naglašen intentio auctoris. Ovakva odluka autorke kao i njena samosvjesna pozicija posebno se ističe naspram uspo-renog crnogorskog čitalačkog očekivanja od tzv. ženskog pisma, kao i usljed preovladavajućeg samo-identifikovanja savremenog crnogorskog ženskog autorstva unutar, skoro isključivo, lirskih okvira, a često i da bi se udovoljilo samo-volji instrumentalizovanog razuma, uređivačke politike, vlasti ugrađene i u čin čitanja i u čin pisanja. Ovdje po-stavljamo goruće interpretativno i teorijsko pitanje: kako će se autor, i kao osoba od krvi i mesa, i kao politički subjekat, i kao autorska-funkcija osloboditi funkcije vlasti?

Kako će se osloboditi znanja koje proizvodi vlast? Kako će se izboriti za lično opredjeljenje i onda ga artikulisati?

Prema tome, možemo definisati i četvrti kontekst, onaj autorstva, i to ženskog, u monološkoj kulturi savremenog crnogorstva. Čak se i u veoma dobronamjernom skoraš-

njem čitanju Balše Brkovića osjeća težina patrijarhalnog nasljeđa, koje sebe, čak i ovdje mora da potvrdi. On govori kako činjenica da su „autorke postale vidljive, budući da vrlo često imate muške autore koji su ili zamoreni ili su na neki način zaneseni nekim drugim poljima djelovanja“, svjedoči o „onim pravim i suštinskim promjenama koje se dešavaju u nekim društvima“ (2014). Ova afirmacija, koja implicira polarizaciju, određuje kako će ženski pi-sac shvatiti sopstveno autorstvo. U pjesmi „Moja žena“

lirska persona prihvata tradicionalnu poziciju žene, kao i to da je „tek [...] pratilja najpoznatijeg mizantropa“, jer je odrasla u vremenu od „čuvene osme sjednice/ i neke jogurt revolucije“, koji joj nije dozvolio da se nauči da 1 0 8

postane ženom. Nju nije imao ko da nauči „kako se čupaju trepavice/ izbjeljuje lice/ i briju noge.../ ustaje poslije skoka/ mačkasto proteže“ jer „žene iz moje porodice rade u dvije smjene“.* Njeno se razumijevanje onoga šta je žena neprestano podriva kontradiktornim zahtjevima. tek što se

„protegnula“, kaže ona, „kad pojavljuju se unisex brojevi/ u Viva Vero/ kategorije lastex i ostale hermafrodit novotarije“. Ona polako postaje on, „bez štita i oklopa/ kvazi-nova amazonka“. Onda se odjednom nalazi među „armijama

nekih muških žena“, pa te žene postaju vuci, „mas-medijalne horde“, a onda psi koji „laju i reže“, dok promovišu ženska prava, uključenje žena u javni život i politiku, „suču bradu i brkove“. za nju je ovo prosuta ženstvenost, koju ona odbija, dok opipava vrelu peglu, „ona piše/ ona plete/

i kopča podsuknje na duple igle [...] gleda u špigle/ ne žuri nigdje“.

No, kako se izražava u pjesmi „Vampiruša“, svijet u kojem ona želi da bude žena nije lijepo ni udobno mjesto, pa više ne može biti lijepe poezije i poezije laskanja. Njena poezija je gruba i, iako duboko promišljena i sa obiljem aluzija na književnost koja joj prethodi i definišuće mo-mente u istoriji i filozofiji, puna je opscenih riječi i uličnih fraza. zato je njena pjesma tvrdoglavo buntovna i poput vampira se ustaje u mraku da nam pije krv. a takva je pjesma rodila autorku.

Moja je pjesma majeutički zahvat.

Mađijama začeta i rođena

/sa zapisa za jalovice jednog hodže/

* citati koje ne prate reference odnose se na neobjavljenu poeziju.

1 0 9

Moja je pjesma čudo pod kapom nebeskom

/glavom je probila vanmaterični zid

i sama sebi na babine došla/

Probila je i obije kore mozga

/i od tada je nastavila glavom da udara u štogod je stigla/.

Moja je pjesma moje tele u šarena vrata.

I bik u crveno [...]

Ona fijuče kroz tuđa gnijezda

i ima špijunske oči voajera.

a tvrdoglavost jedne mazge

/kojoj su kumovali cigani

kad su je ono greškom natovarili

na kolica s gvožđurijom/

Pa se tako nakinđurena praporcima vozila kroz grad kao neko dijete Prentovo

na dvije lijeve noge.

Kao guba s gubavicom

parazit s pijavicom

ruku pod ruku.

[...]

/Ni sve druidske bajalice/ni čini moje pokojne babe/

zamandaljen sanduk vijencem bijelog luka/

čak ni đedova paradna sablja/

ne pomažu da je sa sebe zgulim.

Moja je pjesma moj vampir.

/krv mi popi!/ (Sarić 2017b, str. 21-22.)

1 1 0

Koncept amputiranosti uzimam iz romana Amputirani, koji se otvara oživljavanjem ushićenja po rušenju Berlinskog zida, a razvija kroz slike post-jugoslovenske izbezumljenosti i raspojasanosti koje će junacima ovog romana amputirati, ukratko i okvirno rečeno, domo-vinu, nadu u budućnost, muškost i ženskost. Osnovna tema ovog romana prožima i mnoge stihove Katarine

Sarić, pa bismo je mogli pronaći i u ovoj, nazovimo je,

„Elektrinoj“ strofi, u kojoj se priziva otac, brat i muž, vječni ratnik i sudionik ratova, čije sablje i puške i me-dalje i partijske knjižice zauzimaju prostore života i u vrijeme mira. On koji je nekada „bio velik i strašan/ prije elektronskog loma ovog stoljeća/ sloma nervnog/ Elektrinog/ i nekih nacionalnih mitova/ jeftinijih od smeća/

crnih vreća/ popakovanih pred kišu“, poziva se da sada pokuša da podigne ženu i iz predsoblja konačno je uvede u sobu:

Naći ćeš me u zavežljaju u hodniku

u kojem nema svjetla

Upucala sam sijalicu one posljednje noći

u ovoj kući

u kojoj sam čuvala majku

u ormaru

Mirisale su dunje pečene za očev put u Rusiju

na stepeništu neplaćeni računi za struju

naramak drva i dva izbijena zuba

Ne znam da li ćeš moći

podići

me

karlica mi je srasla s betonom

1 1 1

Slika ovog hodnika

urasla je dlaka

u jajetu mog embriona

tražiću od tebe da mi budeš tata.

Ovaj muškarac je glava amputirane kuće koja se slika Amputiranima. Roman se otvara velikom slikom nade:

„sa obije strane zida čekići euforično udaraju [...] ljudi preskaču i plešu po ruševinama nekadašnjih ostataka još jedne trule evropske građevine [...] a zločinački XX

vijek sa svim njegovim konc-logorima i getoima otvoriti trijumfalnu kapiju za doček novog ujedinjenog milenijuma“ (Sarić 2017, str. 3). I u crnoj gori osjeća se „antibirokratska jesen“, ali u kojoj će se „sve raspasti u paramparčad“ (str. 4). U poglavlju „Vrijeme događanja naroda“ upoznajemo se sa Budvaninom Martinom,

koji se vratio iz amerike da pomogne domovini, no čije McDonalds i Micky Maus vaspitanje je stalna meta šala njegovog druga, rusofila, zeja. Martin pomišlja kako je

„opasno [...] misliti naglas ovih dana. Dok sjedi sa ‘Da-kićevcima’ u podrumu ‘Pobjede’ i čeka zeja koji će im se pridružiti sa ‘Željezarcima’ svakog trena“, ali, istovremeno strahuje kako će „ovaj cirkuski putujući karavan/

paravan [...] poslužiti kao uvertira za građanski rat“ (str.

5). Odnosno, dva najbolja druga okrenuće se različitim političkim opcijama i zauvijek zaratiti, a njihova djeca nosiće se sa prokletim nasljeđem, sljepila, gramzivosti i razaranja. No, ovome ne vode samo revolucija i rat, već i duh naroda koji je u opreci sa progresivnim idejama i osnovna je, zapravo, kočnica kontrarevolucije, kao što se pokazuje u poglavlju „Vrijeme sterilnosti“.

1 1 2

a ta „rospija“ i „crna udovica“ koja je nemilice trošila i gutala momačku snagu, kako su seoske

alapače u Rastocima danima njome ispirale usta uz

domaće crne kafe, preko noći je nestala iz naselja.

Ostavila je dvoje malo djece, a gdje je i kako otišla to niko nije znao, niti ih je interesovalo. Važno je da oni vode politiku i rat, brinu o velikim pitanjima, a nikako za udes i sudbinu onih malih i ubogih koje

svakodnevno sretaju. (Sarić 2017a, str. 36.)

Kada se srušio arbiter na osnovu kojeg smo ocjenjivali vrijednosti morala i humanosti, onda se njegovo mjesto oslobađa za užasom nadahnute spodobe modernosti.

Konceptu modernosti, kako se književno u radu Katarine Sarić samo-amputira iz zbilje, pristupiću kroz širi kontekst postjugoslovenstva, a prevashodno kako je sa-gledan u djelu Slavenke Drakulić. U esejima Kako smo preživjeli komunizam i čak se smijali ( How We Survived Communism and Even Laughed, 1991), Balkan ekspres ( The Balkan Express, 1991) i Kafe Europa ( Café Europa, 1997) Drakulić definiše komunizam kao okosnicu prirode ljudi koji su poveli rat. tri distopijska temelja komunizma koja se ističu jesu: jednakost – što znači da je svako siromašan, konzumerizam je nemoguć, pa se ne ostavlja prostora za opasni individualizam; drugi je izostanak istine i fiktivna priroda istorije, koja je za ko-muniste počela 1941, tako da se iz nje nije moglo učiti; kao što se, na trećem mjestu, ne omogućava zamišljanje budućnosti, jer se unutar ovakvog sistema ništa ne može promijeniti, on sobom počinje i zatvara se, a što ljude čini pasivnim.

1 1 3

I Drakulić uviđa da su se rušenjem Berlinskog zida po-digli novi konceptualni zidovi između dvije strane „zavje-se“. Naime, kako se razvijalo evropsko reduciranje Balka-na u mozaik stereotipa, tako se istovremeno „Evropa“ kao određeni fiktivni prostor kreirala na Balkanu. Mi smo, govori Drakulić, „izmislili ‘Evropu’, konstruisali je, sanjali o njoj, prizivali je. [...] mi [...] nesrećni autsajderi, siromaš-

ni rođaci, infantilne nacije [...] oni koji žive na ivicama, jer jedino otuda imate potrebu da zamišljate nešto poput

‘Evrope’ da spasite sebe od svojih kompleksa, nesigurnosti i strahova“ (1997, str. 212). Ona ih pokazuje kroz slike naizgled trivijalnih momenata, onoga šta ljudi jedu, šta odjevaju, kako razgovaraju, bacaju otpatke po ulicama, jer je upravo „banalnost svakodnevice“ (1991, str. 18) srušila komunizam – „nestašice, jedinstveni mirisi, dro-njava odjeća“ (str. XIV). Drakulić se neizostavno okreće slici žene, jer ona nosi najveći teret ove kompleksnosti (str. XV). Ona sjedi u njihovim kuhinjama, sluša njihove životne priče, one se nadaju da će kupiti novi frižider ili šporet, u slabo oskrbljenom komunalnom stanu u kojem žive u velikim porodicama, a koji daju okvire jednom am-putiranom stanju svijesti, koja ne može zamisliti izlaz. Da pokaže kako se redukuju mogućnosti izlaza, ona se sjeća nekog čovjeka u Bukureštu koji kada je prvi put probao bananu nije znao da treba da ukloni koru: „Ono što je on jeo nije bila banana“, kaže Drakulić, „već obećanje, nada u budućnost. Pa mu se sviđala bez obzira kakvog je ukusa bila“ (str. 14). Kada se, usljed ovako lišene individualnosti, pojavi neki izbor – kroz novine iz inostranstva, novi tV

kanal – onda se njemu obraća zajednica, koja nema razvijen ukus, smisao da bira ili kritički pristupa onome što se 1 1 4

nudi. „Najprije otkrivate ogromnu pohlepu, koja je kao neka vrsta groznice – primarne konzumerističke gladi. a onda otkrivate nemoć – i njenu samu esenciju, siromaš-

tvo“ (1993, str. 121). Kada nešto kupimo, onda to nije ha-ljina ili kaput, već slika, koja nam pomaže da postanemo ono željeno drugo, ona (fotošopirana) ljepota iz šarenih novina. Upravo je ovo „lažno očekivanje instantnog za-dovoljenja svih želja“ (str. 56) spriječilo mogućnost prave revolucije, smatra Drakulić.

Idealizacija zapada nije bila samo u izboru svakodnev-ne potrošnje, već u postavljenu povrh jedne trule situacije

– trulih banana, trulih zuba, trulog toaleta – glamurozne fasade, koja služi da se „kreira utisak da se nalazimo na zapadu“ (Drakulić 1997, str. 9). Otuda Cafe Europa, u kojoj možete naručiti kola kolu i espreso, ali ne možete sok od šipka. Ona je vjerovanje u neku novu realnost bez prethodnog promišljanja, i u tom kratkom vremenu, nenaučeni da možemo nešto stvoriti, mi smo zgrabili sjaj zapada. Pa kada se odjednom tlo pod nogama zatreslo, kada nam zapad nije poslao dovoljno novca, poslova, mo-bilnosti, elektronske aparate istog kvaliteta, mi smo, opet u strahu, zgrabili one poznate vidove ponašanja, od kojih smo mislili da bježimo. tako će, pripovjeda se u romanu Amputirani,

[u] godinama koje budu uslijedile cvjetati siva

ekonomija, na pijačnom buvljaku prodavaće se i

preprodavati zbrda-zdola sve, od igle do lokomo-

tive. Na istim tezgama biće posložene flaše ulja i vreće brašna, svilene nošene haljine, čaše i zdjele, vezeni gobleni i bonovi za dva sapuna po članu

1 1 5

domaćinstva. Dileri će mijenjati dinare za marke, u zavisnosti od perioda dana, kućama će se nositi vre-

će dinara ili novčanice maraka. a jedina dva mjesta na kojima će se ljudi moći sresti biće baš taj buvljak, skupa sa redom ispred „Dafine“ u prizemlju „crve-ne zgrade“ preko puta „ateksa“.

Ovome pripada i proces ponovnog brisanja istorije, kroz promjenu naziva gradova, ulica, trgova, statua, ali i nesuvislog razaranja nekadašnjih zdanja i fabrika koji su stajali za bivšu realnost. „[K]onačna cijena izolacije i naivnosti“, zaključuje Drakulić, „bila je visoka: neka vrsta samo-destrukcije“ (1997, str. 57). Drugim riječima, svjedočili smo rađanju nove vrste fažizma iz krila propalog komunizma i pred njim ponovo stali pognute glave i nijemi u strahu (1993, str. 75). „Pa kakva je to onda demokratija?“

(1997, str. 158) pita se Drakulić. U našem oportunizmu i strahu, „diskriminacija, stigma i mobing, postaće novi oblici proganjanja samosvjesnih jedinki“ pripovjeda se u Amputiranima (Sarić 2017a, str. 25).

Kada smo redukovani na nacionalnosti, religije i partijske pripadnosti, zapravo, izgubili smo pravo da govorimo o ljubavi, moralu i ljepoti. zbog toga pripovjedač ovog romana, koja je samo imenovana nadimkom Meri, informiše nas o konkrentim dešavanjima u crnog gori u periodu od neposredno poslije sloma komunizma pa do kasne 2016. godine, kada je na podgoričkim ulicama srušena posljednja nada u mogućnost kontrarevolucije, u naglašeno dokumentarnoj prozi. Meri je upravnica ženske kuće „Meduzin smijeh“ (aludirajući na traktat o ženskom pismu Elen Siksu, po kojem je organizacija dobila ime), pa 1 1 6

je i direktan svjedok događaja i njihovih posljedica u ži-votima žena. Bio XV ili XXI vijek, kaže ona, ženski vapaj uvijek je isti (str. 103).

U kontekstu amputiranih prava, u krutom patrijar-

halnom okruženju Nikšića, raste sin Ognjen, maštajući o „evropskim metropolama [...] koliko noćnih klubova i javnih kuća, koliko izazovno obučenih i provokativnih žena“ (Sarić 2017a, str. 37). ali Ognjen svoju želju za njež-

nošću mora brižno da krije „jer je znao da joj je drugo ime slabost“ (str. 38). zbog toga se pronašao na ulici, „na njoj je ‘ognjem i mačem’ sticao ugled i poštovanje [...]. Kalio se batinama, progutanim suzama i jecajima zbog nepravde, zbog tlačenja slabijih, zbog neprestanog dokazivanja“

(str. 38). Ovakav se Ognjen morao uključiti u rat, opsjela ga je „ratno-hušačka propaganda“, koja je zloupotreblja-vala „ciljano mitsku prošlost sa svom njenom ikonogra-fijom i epskom retorikom“ (str. 49). Obreo se u jednoj od mnogih paravojnih formacija „krvožednih naziva“

(str. 49) i postao Čaks, po bosanskoj čakiji koju je kori-stio na ratištu. Pripovjedač nas upoznaje sa konkretnim imenima sudionika rata, datumima, odlukama, te razvija plastične slike ratnih užasa. Među njima su i slike rata u Dubrovniku, pa se kaže da se „na Stradunu gine a ne pije kao nekad pravi italijanski esspreso, dok crnogorski dobro-voljci i pripadnici tad još uvijek regularnih jedinica JNa viskijem peru noge i prkna u razbijenim i opljačkanim du-brovačkim hotelima“ (str. 50). I epsko hajduštvo ima svoje dvadesetovjekovne pandane, pa saznajemo kako je „Boci tog februara ‘92. imao strašnih problema. Na granici su mu oduzeli čitav šleper dragocjene slavonske hrastovine koju je trebalo da isporuči za Podujevo“ (str. 54). za ovim 1 1 7

Čaks bježi u Rusiju, ženi se ženom koju ne voli i sa njom dobija bolesno dijete, koje život provodi kraj oca koji sada pronalazi novu masku macho identiteta na Facebooku. U

poglavlje „Vrijeme simulirane stvarnosti“ čitamo:

Ženska srca su mu „specijalni zadaci“. Danima

piše u „inbox“-u onoj koju odabere, već opcijom

copy-paste pripremljene poruke o njenoj posebnosti u moru dosadnih i istih, o ljepoti koju on vidi i na slikama a tek naslućuje „kakva li je vlasnica uživo“, o svemu što bi joj radio, kako bi je svlačio, lizao od malog prsta…, i kada bi dobio povratnu reakciju na-stavljao bi sve slobodnije i razuzdanije [...] perverzno bi se igrao, obećavajući susret uživo vrlo brzo, dajući joj lažnu nadu [...] sve dok se ne bi zasitio i odbacio je samo jednim klikom, opcijom block. (str. 90.) Muškarcima rastrzanim između NatO-a i „Rusije“, s

jedne, i epike i Facebooka, sa druge strane, uplašene žene rađaju sinove, a među ženama je i Ksenija, čiji umjetnički talenat prijete da sprže različiti oblici beznađa, kao što su televizijska kuća PINK koja

simulacijom ružičaste zbilje posta[je] pandan

iskrivljenog pogleda na svijet [...] Na tim slikama ne-ukusne golotinje i prostačke narodne muzike kojom

će se masovno trovati i zaglupljivati generacije bu-dućih naraštaja, biće stvoren novi društveni model: sistemska mašinerija poslušne uniformisane vojske

[...] Naizgled nevažan detalj u formiranju ličnosti kao što je izbor odjeće, knjige ili muzike, pokazaće 1 1 8

se fatalnim jer u novoj crnoj gori više neće imati ko da misli, sloboda mišljenja će nestati amputacijom buntovničkog rock and rol -a, filosofije iz redov-nog programa za srednje škole, poezije koja će biti zamijenjena sladunjavim novokomponovanim stihovima novih ikona, cece, Seke, ace, Jece i ostalih

„cvetaka-zanovetaka“, autentične garderobe tren-

dovskim serijskim modelima tipa copy-paste. (Sarić 2017a, str. 25.)

Ksenijino umjetničko sazrijevanje prati njen otac

Martin, koji joj pjevuši stihove Džonija Štulića – „Umjetnost te čini jačom nego što pretpostavljaš“ – i vodi je da pogleda prvo cetinjsko bijenale koje je osnovao Dado Đurić svojim instalacijama ispred „Vladičine bašte“, koje mu ona tumači: „tajo, ovo on poručuje da je svijet prljav i truo, da treba da se vratimo prirodi, čistoti i ljubavi“

(Sarić 2017a, str. 30). a njen otac jasno vidi „te prerano sazrele a nedozrele mutant-plodove novih degenerisanih naraštaja koji se igraju na deponijama umjesto na cvjetnim livadama“ (str. 31), te kako je umjetnik „dva masivna sasušena objekt-stabla [...] topola [...] okitio ‘cvijećem civilizacije’ otpadom sa ulica gradske periferije – ostav-

štinom ‘urbanog života’“ (str. 32). značajan dio ovog urbanog života Ksenija vodi kroz prostor podgoričke

„garaže“ koja je bila „lokal otvoren ‘na crno’, držala ga je ulična banda nekih nafuranih klinaca koji su ‘valjali’

droge, naftu i cigarete. tu se slušao Pink Floyd, duvalo se i pilo do zore“ (str. 53). Pošto je u njemu umalo izgubila život u međumafijskom ratu, Ksenija predstavlja svoja tri crteža sa jednom tematskom cjelinom:

1 1 9

na prvoj su ljubavnici, dva kostura koja se spa-jaju na ulici u gro-planu dok se u pozadini naziru polusrušene zgrade. Drugim dominira velika slika

žene u crnom sa prosjecima u obliku brazgotina na

mjestu dojki, iz tih proreza cure dva mlaza skorjelog mlijeka i treća na kojoj su razbacane figure svastika, noževa i ručnih bombi po kuhinjskom stolu preko

kojeg je prebačen karirani crveno-bijeli stolnjak.

(str. 62.)

Jedan od najznačajnijih formativnih trenutaka

Ksenija je provela na plaži Mogren.

Borovo drveće koje raste u pijesku i baca sjene u

providan svjetloplavi plićak stvara prirodnu oazu

[...] U njih je ona zaranjala u vodu snova [...] tra-gajući za biserima ribara Palunka, biserima svog

otrgnutog iz krila zavičaja djetinjstva. [...] Privatni vlasnik plaže [...] posjeći će stabla da omogući pristup svom plažnom plastičnom mobilijaru koji će

kao privatne grobne parcele pasti na ovaj pješčani, kraljeva dostojan, Harmonijin i Kadmov srebrni

pijesak, na groblje plastificirane i od prirode otuđe-ne plaže, na groblje opljačkane i opustošene zemlje.

(Sarić 2017a, str. 11)

Ovaj prizor zapravo je metonimijski momenat u knji-

ževnosti Katarine Sarić, u kojem se ogleda crnogorska žena, zatrpana slojevima modernosti i očekivanja, ne-razgradljivih polimera. U „Neokapitalističkoj pjesmi“, lirska persona guši se materijalnim stvarima kojima 1 2 0

ustanovljujemo svoje postojanje u savremenoj nam stvarnosti. Ona počinje fokusom na „fleku u predsoblju tvog novog apartmana/ koja te oduvijek užasno nervira“, koja je nastala kada se „prošlog proljeća izlio moleraj“. ali fleka je sve veća zbog toga što on, koji se „u javnosti [...] zalagao za komunističke principe“, uvijek gleda da „ušpara preko grbače jeftine radne snage/ fizikalaca sa tržnice“. No ona i fleka, koja su sada jedno groteskno biće, smiju da iscure samo pločicama, „(dalje ne smijemo)/ – isprljaćemo ti ukrasni parket od hrastovine“. zbog toga je ona sklonje-na, dok se ne „razduva/ frka ispred tv-a/ završnog teni-skog meča“, jer njenog partnera interesuju sva dešavanja u svijetu, ekološka pitanja. On joj „elaborira tolstojevu nenasilnu politiku“, citira gandija i Kanta, dok se ona sliva kao voda iz vodokotlića niz njegove nove pločice, a on „konstatuje da je i keramika loše urađena/ da nema slobodan pad niz odvod“. Ona bi mu kvar popravila „očas posla“, no sada može jedino „oblinama otopljenim wc plastikom/ gimnastikom/ koju izvodim [...] jedinom re-dovnom“. No, ovom pacifisti, uzornom mužu i domaćinu očigledno smeta njeno „lično i nevažno“ „patetično slinje-nje“, pa će se ona povući, regulišući svoja prava: „skloniću se/ napokon u stranu/ (samo veš da prostrem)“.

U brojnim segmentima, koje lako zbrajamo u kamp

preovladavajuće nacionalne bolesti političke amnezije i fikcionalizacije određenog evropejstva, književni rad Katarine Sarić može se čitati i kroz Fukoova zapažanja o načinima korištenja moći radi objektivizacije subjekata.

Fuko razmatra kako naučni autoritet klasifikuje i uređuje znanje o čovječanstvu, kako se kategorizuju i „normalizu-ju“ subjekti, kroz identifikovanje ludila, bolesti, fizičkih 1 2 1

osobina, kao i impuls oblikovanja seksualnih identiteta i treniranja sopstvenog tijela da odgovori i reprodukuje ša-blone određenog društva. U njegovoj knjizi Istorija ludila u doba klasicizma ( Folie et Déraison: Histoire de la Folie à l’âge Classique, 1961) analizira se „veliko zatvaranje“

ludaka čije je ludilo posljedica ideološkog isključivanja.

Stigmatizovani ovim terminom nijesu samo mentalno

bolesni, već i siromašni, fizički bolesni, beskućnici, te svi oni čiji izrazi individualnosti nijesu društveno dobrodoš-

li. Među njima je crnogorska žena, intelektualka, „vječita peripetija“, „nerješena pjesma“, „jednačina bez načina“, koja mora da „ti stane na crtu“, po kojoj ona luta „hroma bez oslona“, jer je on „uobičajeno odsutan u kolotečini [...]

između žice i pištaljke“, a sve „zarad par zvjezdanih trenutaka/ koje ćemo prepričavati unucima/ da oteto je prokleto/ ako u svijest dočekamo/ Da su nam živote upropastile razne koza nostre i poslušne ovce“. Ona odbija da bude poslušna i saobrazi se ovoj opštoj slici, kako likovima na bilbordima tako i onima ustanovljenim u patrijarhalnoj tradiciji. zbog toga je „Prvijenica moga oca [...] bipolarna oscilacija“, koja odriče otupljenu udobnost svakodnevice,

„ne podnosi ravne linije/ plodne njive i svinjarije“. Njeno lice nije uređeno, već „načeto“ i na njemu se sve vidi, jer ona se ničega „ne stidi/ do najsitnije dlačice“. Ona se čak po-naša muškobanjasto, „lupa šakom preko stola [...] puca/ u strašila za ptice/ zaprašuje komarce/ i duhove s ostave“, ali i kako ne priliči njenim godinama, kada „pušta bukete šarenih balona/ od kojih će za tili čas/ načiniti džambo džet“.

Ona sve ovo radi „jer ona/ je/ HIPERBOla/ za sto padova jedan bljeskoviti uzlet“ („Hiperbola“). ali njena borba je uzaludna, pa zato i luda, kako se kaže u „Sizifovskoj 1 2 2

pjesmi“, jer „onome je palome/ sinu/ od pamtivijeka dra-

že/ da razvali vrata/ razgrne promaju/ Ukrade zlatno jaje troglavome zmaju“, i zbog toga ona mora biti osuđena:

„Pa se, jadna,/ ne bila/ Demijurga igrati“.

U Rađanju klinike ( Naissance de la Clinique, 1963), Fuko predstavlja istoriju medikalizacije i argumentuje pojavljivanje novog „kliničkog iskustva“ kao rezultata recentnih promjena u jeziku. Ovdje bismo mogli svrstati

„Posttraumatsku pjesmu“, koja je neposlušna i svojevoljna riječ/misao, nipošto prilagodljiva, čak ni kao „moja Šau-ma“, pjesma koja je svađalica, rugalica i samo-rugalica u svijetu čijih je institucija proizvod, pjesma koja ima sop-stvenu traumu.

Moja se

POSttRaUMatSKa PJESMa

ponaša u neskladu

sa svojim stihovima

i strofama

profesijom

i godinama

uvijek je u nekoj ishitrenoj žurbi

[...] ajd’ ti ja ću te stići

ali tada to više neću biti ja – biće to moja tRaUMa Moja je pjesma drvo od kojeg se ne vidi šuma

ona se šunja

baulja

ne uspijevam je zaobići

Čeka me na kraju svakog puta

udara nisko

ispod pupka

1 2 3

u pleksus

solaris

u svaki pasus

šljus!

[...]

Ona je moja bočica i portikla

i slomljena štikla

Moja je pjesma moja tRaUMa

ispala iz šina

Iz jednog istog storepog sna

rođena

moja maloumna

moja retardirana

druga polovina

Fukoova geneološka studija Nadzirati i kažnjavati – ra-

đanja zatvora ( Surveiller et punir – Naissance de la prison, 1975) prati pojavu institucija disciplinovanja subjekta kao zapravo objekta intervencije, tj. kazne. On raspravlja kako je moderni vid kažnjavanja kriminalaca, ne više torturom ili ubijanjem, već „nježnijim“, ali efektivnijim, metodama reforme (individue koja treba da se saobrazi većini) postao model kontrole cijelog društva, uključujući njegove fabrike, bolnice i škole koje su formirane prema modelu modernih zatvora. Uključivanje ovog modela nije, pak, proizvod ek-splicitnog odlučivanja nekog centralnog agenta kontrole, već se tehnike i institucije, razvijene iz različitih i, nekada, nevinih razloga, ujedinjuju u kreiranju modernog sistema nadzora. Ovaj sistem ima tri osnovna vida kontrole: hijerar-hijsko posmatranje (kamerama, Pantopikumom Džeremija Bentama, povezanim sjedištima na stadionima, u pozorištu 1 2 4

i sl.), sud normalizacije (nametanje normi u obrazovanju, medicini, fabričkim sistemima), te ispitivanje, pregledi i kontrole (kao što su ljekarske kontrole), koje reaguju usta-novljenom istinom o abnormalnosti subjekta, koja je pro-cesuirana u dokumentima, te od individue stvara „slučaj“, a društvu daje pravo da primjeni silu (Foucault 1977, str.

184). Sarić ponovo vidi ženu u ovoj situaciji, i to ponovo kao „prvijenicu moga oca“, koja „izlazi svakog jutra/ na strijeljanje/ Nosi spomenicu prvoborca/ i sjećanje na neko bolje sutra [...] Ona je HIPERBOla/ Bentam-Milova ljestvica/ zadovoljstva i bola“.

U drugoj se pjesmi pokazuje na „gospodu što viri iza žice“, vrebajući objekat disciplinovanja, i pozivaju oni živi da se ne plaše kazne tog od straha šćućurenog svijeta, jer ovo je vrijeme globalnih akcija i reakcija: „Otvorite noćas širom škure/ g-đice uspaničene vjetropirne/ vi s crvima u guzici/

a i vi smjerne/ što je grijete pored šporeta/ ovo je vrijeme vijesti sa neta/ vrijeme je zadnje ure/ Otvorite flašu najboljeg kabarneta/ i nazdravite djevojčici/ u sebi“. Njihov život je mehanizovan edukacijom koja se razvija oko idealizovanog lika Penelope, koja stoji potčinjena u odnosu sa (pomodar-ski) bradatim muškarcima i „sabljom iz drugog svjetskog rata“ (sa kojim su oni sami u psihopatskom odnosu ljubavi i mržnje), a uz koju su prikačene uspomene kao međe jednog života „sterilnosti/ pobrkanih lončića i poklopaca/

nekadašnjih srna/ i lovaca/ mačoista i feministkinja [...] kao da može biti ljubavi bez rata“. Krajnje je vrijeme da neko

„razbije nogom vrata“, jer „neko mora biti prvi/ jer nikad više nećemo prostrijeti lancun od krvi mrlje čednosti“.

U Fukoovoj Istoriji seksualnosti ( Historie de la sexuali-té, 1976-1984.), scientia sexualis se definiše kao sredstvo 1 2 5

kontrolisanja prijatnosti koja prijeti društvenom poretku.

Međutim, ovdje kontrolu ne sprovode samo društvene institucije, već individue internalizuju norme i osmatraju sopstvene napore da se usklade sa normama. Ovdje spada pjesma u kojoj je ona uredila njihovu sobu, da miriše „na naftalin/ i lavandu/ namjerno sam gurnula petoparku u ćošak/ zalijepila žvaku/ pod prozorsku dasku/ da nam se mili vraćati“. Ovo je soba njihove ljubavi: „S uma silazimo/

klizimo/ jedno s drugoga“. ali komšiluk se žali „na škripu/

starog kreveta/ a onaj brkati/ preko puta/ kune:/ – Vrat š’

nje slomio dabogda!“ Ovo skrivanje i okrivljavanje seksualnosti razlog je, takođe, krajnje otuđenosti i obezljuđenosti: Svima im je pusta kuća ostala

dvorišta u živice zarasla

I niko više ne peče rakiju

i ne kuva kavu

dočekuje i ispraća

Svuda tende i kovane kapije

psi čuvari i alarmi

protiv sunca

protiv ljudi

zaštita

Kako smo pristali

da poliježemo u ove kutije za sardine

ali ona saosjeća sa sličnom razapetošću muškarca na krstu modernosti i tradicije. Izborivši se za sopstveni pjesnički prostor, i svoje lirsko ja, Sarić pokušava da govori i njegovim glasom, jer on je jednako skrhan u ovom po-stapokaliptičnom svijetu. Ovo je posebno interesantno 1 2 6

Dubravki Đurić, koja napominje da „[k]ada pesnici pišu poeziju, pozicija muškosti se podrazumeva kao norma, ali kada pesnikinje pišu, one često, ukoliko su rodno osvešće-ne, rade sa konstrukcijom roda“ (2017, str. 10). artikuli-

šući mušku lirsku personu, u tradicionalno najpatrijarhal-nijoj od svih post-jugoslovenskih kultura, Sarić „dovodi u pitanje demarkacione linije koje stereotipno odvajaju rodne pozicije iz kojih govore“ (str. 11). Ovo je pogotovu očigledno kada „muški subjekt ove poezije govori o sop-stvenom dezerterstvu u jugoslovenskim ratovima devede-setih godina 20. stoleća“ (str. 11) – kao u stihovima: „taman što smo prebrojali uniforme okačene na barikade,/

Nas tri/ dezertera u mirovini/ koji se ponose kukavičlu-kom hrabrosti,/ I tek što smo zavrtjeli rulet od trideset godina/ nas tri ispaljena metka na tri strane obogaljena svijeta/ tri zaraćena nova kontinenta/ sva tri kao jedan/

bijedan“ („Dezerteri“, Sarić 2017b, str. 71). Ovaj se glas pored mnogih kosmopolitskih okvira koji se određuju po-minjanjem svjetskih metropola, izražava i kroz „lokalnu epsku paradigmu, koja sadrži i kritički stav i konstataciju stanja (‘Čitao sam je kao poeziju naših crnogorskih gora/

čistu žuboravu epiku’)“ (Đurić 2017, str. 11).

zbog toga se autorka osjeća kao da se već stotinu

godina bori zajedno sa aleksandrom Kolontaj, kako

se zove još jedna njena neobjavljena pjesma, u kojoj ona život daje da spasi bolesni narod, da bude njegova lupa, da mu rodi Romula i Rema, no on joj uzvraća kuđenjem i ruganjem. Kada se naljuti, ona mu poruči:

„trebalo je/ da ti preko koljena/ slomim prut/ mada bi i tada/ majčinim mlijekom propištao/ [...] trebalo je [...]

da te prodrmusam balavoga: / Daj zapali taj svoj Rim!/

1 2 7

Jednom više!/ a za svagda!/ I sve puteve što do njega vode“. Ona, „silovana, pocjepana“, pobjegla bi, naravno, iz zagušljivog prostora predaka:

–vazduha mi treba

ispod Heraklovih stuba

grčkih tragičara koji proslaviše oceubistvo

silovanje

majke

zemlje

žene

pravdajući ga neznanjem

umro mi je sram

i niko nije došao na sahranu

otišao je u spam

ali ona još ostaje baš ovdje mazohistički da se nosi sa svim mitomanijama. Ona još čuva „babin biser... za miraz“

i „od zlata jabuku“, posipa se „šećerom po glavi/ da nam život sladak bude“ i prebaca „jabuku preko krova“ („Mi-tomanska“, Sarić 2017b, str. 7-9), čak se nada, kao u pjesmi „Mazohistička“ da će mu „slagati opeglane košulje“

(str. 41-42) u ormar. takav je slučaj u pjesmi „trojica“ u kojoj se sabiraju sva četiri bola:

Vas trojicu za svetu trojicu

kao malo… na dlanu vodicu

kao oka zjenicu…

Čuvam.

U ime oca i sina i svetoga duha!

U ime kćeri… krstom dopisane nepismene

1 2 8

u pola ženske glave vam ove

jadnice žrtve paljenice

doprinosi…

Jedna žena razdijeljena

na vas trojicu ravnopravnih snaga

Junaci!

Neka su vam vazda podignuti barjaci

na tri stuba za jednu kuću

davno razoranu brazdu

po kojoj niče sjeme vašeg prekora i prezira…

[...]

moja tri gospodara

kolca zabijena.

Svaki svoju zastavu raširio.

Svaki svoju teritoriju zapišao

na ovu ničiju zemlju

na ovu tuđu večeru

na ovu guju nevjeru.

[...]

Moja tri za sreću!

za Njegoša!

andrića i lalića!

za snahu anđeliju i njenu so na žive rane posijanu i korbač svijen oko struka.

za aniku: „Osevapio bi se ko bi me ubio!“

U svakoj ženi čuči đavo

/treba ga ubiti batinama ili rađanjem pa ako i to ne pomogne treba ubiti i ženu/

Vas tri zaštitnika! Osvetnika! Ratnika!

Jebali ste mi majku!

1 2 9

I za majku i sestru i one od tetaka i strina I za babu i prababu… zaove i zaovice jetrve i jetrvice…

Ovo pola ženske glave za sve nas kao jednu

cijelu…/onu žensku tamo joj!/

Ne osvitala!

Jedna glava devet jezika…duga kosa kratka pamet

s kamenom je svezala!

Vas tri kao tri cvijeta

nikla iz pepela…

Čuvam ja

u temelj uzidana

gojkovica.

tri kamena oca

na jeziku muža

na srcu

i na pupku sina.

tri za tri

stuba žene na kojoj počiva kuća.

Neka vam je vječna! (Sarić 2017b, str. 51-53).

Posebno je potresno kada ova izmučena žena razmišlja o kćeri koju je odlučila da rodi i podigne u ovoj izmučenoj zemlji. U pjesmi „treći tango“ ona nam govori kako dok njena kćerka svira na trgu u gradskoj muzici, njen otac se nada da unuka neće biti kao majka „goli hir“. No, dok kćer-ka svira „valcer iz Prvog ešalona/ sovjetskog filma koji nisam stigla da odgledam/ ali pamtim neke rimejke/ domaće alu-zije/ na tu temu/ Komsomolaca koji odlaze u kazahstanske stepe“, koji su, zapravo odlučili neprilagodljivu prirodu 1 3 0

majke, majka primjećuje da kćer ovu melodiju „zapravo lijevom nogom gazi/ mada još uvijek u istoj pokradenoj zemlji“. zbog toga majka ushićeno pleše uz „zemljotres“ svoje kćeri i zaključuje: „i već znam/ da nije uzalud bio sav trud/

da nije ja/ ona/ da ona će im vratiti moj dug“.

Bibliografija:

• Brković, Balša. 2017. „Personalni karusel – šizofrena zbirka promovisana u Narodnoj biblioteci Budve.“

http://www.rtvbudva.me/vijesti/personalni-karu-

sel-sizofrena-zbirka-promovisana-u-narodnoj-biblioteci-budve/16361. Pristupljeno 15.12.2017.

• Drakulic, Slavenka. 1997. Cafe Europa: Life After Communism. london: Penguin.

• Drakulic, Slavenka. 1991. How We Survived Communism and Even Laughed. New York: Harper.

• Drakulic, Slavenka. 1993. The Balkan Express: Fra-gments from the Other Side of War. New York-london.

• Đurić, Dubravka. 2017. „Pesničke strategije u zbirci: Personalni karusel: šizofrena zbirka.“ U Personalni karusel: šizofrena zbirka. Budva: JU Narodna biblioteka Budve.

• Foucault, Michel. 1977. Discipline and Punish. trans.

alan Sheridan. New York: Pantheon.

• Koprivica, Veseljko. 2014. „Katarina Sarić, knji-

ževnica: Nijesu svi ideali osuđeni na propast.“

Intervju. Monitor, br. 1243. http://monitor.co.me/

index.php?option=com_-content&view=artic-

1 3 1

le&id=5350:katarina-sari-knjievnica-nijesu-svi-ideali-osueni-na-propast&catid=3701:broj-1243&Ite-mid=4970. Pristupljeno 15.12.2017.

• Sarić, Katarina. 2017a. Amputirani. Čačak: Društvo živih pjesnika.

• Sarić, Katarina, Stanka Rađenović Stanojević, Marija Krivokapić, Sandra Đurbuzović. 2017b. Personalni karusel: šizofrena zbirka. Budva: JU Narodna biblioteka Budve.

1 3 2

Kratka biografija

Katarina Sarić, rođena je 1976. godine na cetinju. Na Filozofskom fakultetu u Nikšiću, diplomirala je Filosofiju a potom i crnogorski jezik i južnoslovenske književnosti.

Na Fakultetu za političke nauke u Podgorici, završava postdiplomske studije iz Socijalne politike i socijalnog rada. Objavljivala je u gotovo svim književnim žanrovima, priče su joj zastupljene u brojnim časopisima za književnost i kulturu, među kojima su „Diogen“ Sarajevo, „avangrad“

Sombor, „akt“ Valjevo, „anima-art“ Beograd, „Riječ“, Brč-

ko, „avlija“ Rožaje, „Pljuskovi“ Mladenovac, „Slovoslovlje“

Beč, itd., a neke od njih su prevedene na engleski, make-donski i ruski jezik i objavljene u časopisima „The Baffler“

i „Revijata Branuvanja“ Struga, takođe i pjesme od kojih su neke objavljene u „World poetry yearbook“ – 2014. (Engli-sh edition) i „Balkan poetry today“ 2017.

U časopisu „Diogen“, uređivala je kolumnu o rodnim odnosima „Seks i provincija“, (2014 – 2015), u savezu udruženja žena „Budva“ tribine „Balkanka u permanen-tnoj tranziciji“ (2014 – 2015) a na portalima za kulturu, umjetnost i društvena pitanja, poput „See cult – abeceda nezavisne kulture“, PcNEN, Portal analitika, P.U.l.S.E.

itd., zastupljena je naučnim tekstovima filosofske i soci-jalne tematike.

1 3 3

Učestvovala je na mnogim festivalima među kojima su: trg pjesnika – grad teatar Budva 2013, VIII Internacionalni sajam knjiga – Podgorica, XXVIII Barski ljetopis, Novi beogradski krug 2014, horor festival crna ovca –

Beograd 2014, Novi književni karavan – Prijedor 2014, Internacionalni festival poezije – Brčko 2015, IV kolonija Čelobrdo „Doživotna sloboda“ itd.

Proznim i poetskim tekstovima, zastupljena je u mnogim antologijama i zbornicima, među kojima su „antologija crnogorskog ženskog proznog stvaralaštva“ koju je priredila dr Sofija Kalezić, u izdavaštvu „Fakulteta za crnogorski jezik“ i kritičkoj monografiji „Minervin put“ u kojoj je zastupljena literarnim profilom, istog priređivača a u izdavaštvu „Ratkovićeve večeri poezije“ Bijelo Polje koje su u pripremi za štampu, zborniku naučnih radova

„Književnost i jezik u funkciji promovisanja univerzalnih vrijednosti i identitetskih komponenti crnogorskog druš-

tva, Filološki fakultet, Nikšić, 2017 sa radom. dr Marije Krivokapić Diamond: „Ženski kod u književnosti Katarine Sarić“, zborniku radova „Pasaži iz Bara 2“ (2012 –

2016) u izdavaštvu JP Kulturnog centra Bar, 2017, itd.

Prvi roman „S one strane svjetlosti“, objavljuje u knji-

ževnoj zajednici „Mirko Banjević“ Nikšić, 2011, romane-sknu trilogiju „caligat in sole“ u podgoričkoj izdavačkoj kući „Narodna knjiga“2012. godine, roman „Nađa, uspori, zgazićeš pticu!“ u atinskoj „Monoceros books“2014, a roman „amputirani“ 2017. na sajtu za književnost -

amazon.

zastupljena je u zbirci četiri autorke „Personalni karusel – šizofrena zbirka“ u izdavaštvu JU „Narodna biblioteka Budve“, 2017.

1 3 4

Na amazonu se mogu naći i izdanja njene prve zbirke poezije „g-đice teatralne“, kao i zbirke kratkih priča

„akutna ženska sedmica“ a u pripremi je antologija

„Svi smo mi božija djeca“ izdavača „Rom produkcija“ iz Beograda, koja će biti uporedo trojezično prevedena na romski, engleski i hindu i objavljena u Beogradu i Nju Delhiju, u kojoj je zastupljena izborom iz poezije. za istu izdavačku kuću, u pripremi je njen prvi putopis „Indija, moja škola“.

1 3 5

Sadržaj

SVEJ DNO MI JE - PESME 5

Ženski kod u književnosti Katarine Sarić

105

Kratka biografija

133

cIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње