Гојко Челебић

Костим утопије

Гојко Челебић

Костим

утопије

2019.

Гојко Челебић

Костим утопије

Издавач За издавач a

ЈУ НАРОДНА Мила Баљевић

БИБЛИОТЕКА БУДВЕ,

Жртава фашизма 56,

Будва

Главни и Мила Баљевић

одговорни уредник

Уредник издања Станка Станојевић

Лектура Милица Ђукић

Припрема и корице Александар Петровић

Штампа ОБОДСКО СЛОВО,

Подгорица

Тираж 300 примјерака

Садржај

KOСТИМ УТОПИЈЕ

(ријеч писца уз наслов књиге)

ИЗАБЕТА И ЂУРЂЕ

(опера у два чина и седам актова)

12

ПЕЈЗАЖ У KОМ СЕ ВИДИ ЈОШ ПОНЕШТО

ОСИМ ЛОВЦА И ЗВИЈЕРИ

81

У РУЖИ ВЈЕТРОВА

89

С. М. ЉУБИША, ДИПЛОМАТА

95

ПРИНЦЕЗА ЈЕ ПОБЈЕГЛА У ДУБРОВНИК

СА БУДВАНСКОМ РИЗНИЦОМ

215

О ДИОНИСИЈУ МИКОВИЋУ

223

ИНТЕРЕСОВАЊА И ЗАВИЧАЈ –

О МИРОСЛАВУ ЛУКЕТИЋУ

229

KOСТИМ УТОПИЈЕ

(ријеч писца уз наслов књиге)

Сваки умјетнички рад у завичајном правцу и на зави-

чајне теме је најприје утопија, па онда све остало. Кости-

мирана утопија – костимирана на тај начин да одјећа са

својим кројевима и бојама значи више, него што, иначе,

значи – то је то, један простор одјевен у многа времена.

Код пјесника, на примјер, распоред ријечи удешен је

тако да му задовољи сујету. Сви знају да је ту ријеч о пр-

вим утисцима, који, ако не могу именовати ствари, оно

их могу, барем, покренути и ова динамика је довољна

ствараоцима за живот и рад, у илузији, да могу именова-

ти прве облике и предјеле дјетињства.

Међутим, чим сујета добије костим, она значи нешто

више. Тако је и са утопијом. Људи на приморју свуда по

свијету не воле голу утопију и зову је, с правом, досада.

Они усмјеравају своју пажњу на костим утопије који зову

драма, емоција или, просто, хроника и воле да га дотакну

руком. Градови у којима смо боравили и сматрамо их

успоменама, шта су друго, ти далеки градови, ако не до-

тицање зидова и ствари распоређених и нераспоређених

међу њима руком, голом руком? Шта је слађе у животу од

додира утопије, ништа!

7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Утопију је Томас де Квинси (Thomas De Quincey, 1785-

1859), охрабрен опијатима, дефинисао као замишљено

мјесто, обратите пажњу, гдје су ствари и односи претво-

рени у рај земаљски. Људи је несмотрено вежу за његовог

имењака Томаса Мора (Thomas More, 1478-1535) који је

три стољећа раније одсањао нешто налик животном сну,

ноћ уочи своје смрти на вјешалима. Било како било, она

има једно пажње достојно својство: мијења наш живот.

Није то ситан нити миноран квалитет – нема ту

ништа у малом, све је крупно и баца широку сјенку. Ово

магнетно својство покренуло је толике странице, толи-

ке просторе доколице надахнутих писаца да им се броја

не зна, и не би се, извјесно, никада препознале у мору

визуелних и суставних утисака да немају свој костим.

Костим утопије.

Онај тешки капут дијалошког реализма, моћни костим

дијалога, својствен другој половици деветнаестог и првој

двадесетог вијека, који је Стефан Митров Љубиша наву-

као на своја плећа, захваљујући политичком искуству у

парламенту једне царевине (тако се звао тај парламент:

Царевинско вијеће у Бечу) покренуо ме је, у доколици,

прво да напишем студију о Љубиши дипломати, а онда,

пошто сам прегледао своје раније приморске и будванске

књижевне и сценске теме, да кренем у правцу овог избо-

ра, као што глумац креће у правцу свог костима – при-

родно и лако са скривеним поривом уобличења, и, још

скривенијим, пороком утопије.

Ако је традиција име и презиме мојих осјећања, није

име и презиме мојих увјерења. Постоје двије врсте увје-

рења и ниједна више, тачније, двије сфере са људским

групама везане са тим увјерењима: они који увјерења

креирају и они који их имају; креатори своја увјерења

8

К о с т и м у т о п и ј е

обично немају, или их се не морају слијепо држати, а они

који примају већ негдје скројено мишљење, облаче га, до-

душе, али је то у исто вријеме све што имају. Сам са својим

увјерењем на голој ледини – овдје разликујем увјерење у

нешто, од вјере у Бога, јер вјера у Бога је више од вјере у

нешто, о, да! – човјек није ништа, већ гола сатисфакција

за статистику, залогај статистике, залогај државе, залогај

себичног сустава материје свуд около нас, залогај аждахе,

залогај судбине.

Расправа о С. М. Љубиши, инспирисана политичком

пишчевом каријером, а довршена поетиком његовом у том

контексту, поривом ка дијалогу, дијалошким инструкција-

ма положеним у гнијездо приморске земље 19. вијека, које

су прославиле толике приповједаче, не само да је природан

избор, већ је и природна окосница овог корпуса рафини-

раног у односу на приморске теме. Расправа о Љубиши,

ако је расправа права ријеч, лежи под централном осом

књиге и држи је стрпљиво и лојално, као што паук држи

своју мрежу у критичном часу пред олују.

Изабета и Ђурђе, мој либрето за повијест љубави двоје

младих, ренесансних људи племићког проријекла (она

Млечанка, он Црнојевић са Цетиња), дакле, либрето за

истоимену оперу, не отвара случајно овај скромни избор

приморских тема. Црнојевићи су имали своје посједе и

резиденцију у Будви, а посљедњи, овај који мене интере-

сује (Ђурађ) је из Будве, уосталом, као из своје куће, са

свог посједа, сваки пут отпловио у Млетке и сваки пут се

ту, у кућу своју приморску, враћао преко воде, па и по-

сљедњи пут (1501) кад је дигао устанак против Турака, а

они га сачекали и сломили.

Интересовање за млетачку племкињу Изабету Еризо и

њен брак и живот са Црнојевићем, код мене се, родило,

9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

раних осамдесетих, но, у другом књижевном формату сам

рад око тога започео, тада, у прози. Сада је то нешто друго.

Пејзаж у ком се види још понешто осим ловца и звије-

ри, есеј о дипломати и писцу Марину Бечићу, те о Симео-

ну Пишчевићу, часнику, писцу, мемоаристи, дипломати та-

кође, у оном помало уопштеном смислу ријечи који познаје

19. стољеће, када дипломатска радња меандрира између

историописних и војних тема – овај есеј веже двојицу

људи и њину заоставштину некако расеобно, по расијању

и дубокој, паштровској, лози крај мора.

Кратки оглед У ружи вјетрова плод је пригоде искрсле

нешто више од деценије након штампања прозе о Изабети.

Текстови с насловима О Дионисију Миковићу, први и

Интересовања и завичај – о Мирославу Лукетићу, дру-

ги, вокација су овог избора приморских тема. Сабира-

чи, каталошки обрађивачи, хроничари, повјесничари

паштровског миљеа, мјерачи плаветнила мора и сивила

камена, сакупљачи грађе, архивисти, чуваркуће завичај-

не културе, фактографи, каква су овдје поменута двоји-

ца, и многи други, најдрагоцјенији су портрети овог ми-

кро-свијета које историја културе препознаје спонтано и

фамилијарно као своје легитимне мајордоме.

Приморски крај има свој genius locci који се с једнаким

правом може звати Будва и Паштровићи, ово друго можда

за зеру прије и правије, јер је, уосталом, као што Лукетић

наводи у својој студији Устанак 1869. године у јужном дије-

лу Боке Которске (види Др Мирослав Лукетић: Културна

баштина I, ЈУ Народна библиотека Будве, Паштровски

алманах, Штампар Макарије, Будва 2019), прије неких сто

година омјер становника у граду и у Паштровићима био

684 према 2.825, дакле седмоструко у корист околине која

је одвајкада хранила, појила и штитила Будву.

1 0

К о с т и м у т о п и ј е

Есеј Принцеза је побјегла у Дубровник са будванском

ризницом прије ће бити да говори о Балшићима: о Балши

I, Ђурђу Страцимировићу и посебно Балши II (владао

Зетом и приморјем 1372-1385), који ме је фасцинирао

својим међународним склоностима, о жени му Комни-

ни, бизантској принцези, о ћерки Руђини, која је, најзад,

добила Будву на управу, и напустила је (1418), него што

говори о самој Будви. Када се, пак, мало даље од историје,

дубље, хоћу рећи, погледа, онда се примјећује да је Будва,

заправо, била онај огртач на костиму Балшића, налик

шпанском пончу – тако сам замишљао тај огртач док сам

снимао филм Каталог Балшићи – којим су се они огрта-

ли кад су кретали у војне походе и дипломатске негоција-

ције из својих двора у Улцињу, преко Будве, пут Превлаке

код Тивта и, посебно, пут Котора – града у туђим рукама,

и живе ране, коју владари Зете нису пребољели до краја.

Будва,

29. август 2019.

1 1

ИЗАБЕТА И ЂУРЂЕ

(опера у два чина и седам актова)

Лица:

Изабета Еризо – Црнојевић, млетачка племкиња и кне-

гиња Црне Горе

Ђурђе Црнојевић, њен муж, владар Црне Горе 1490-1496

Соломон, Константин, Иван, Антоније, дјеца

Паоло Еризо, Изабетин брат, провидур Котора и гувернер

Негропонта

Нaоми, његова жена

Макарије, штампар

Логофет, управник двора Црнојевића (Б. В. Подгоричанин)

Матео ди Лука, капетан тамнице у Падови

Хевез-бег, турски посланик и секундант

Ћеркица старија

Ћеркица млађа

(Дешава се год. 1500. у Млецима).

1 2

К о с т и м у т о п и ј е

Пролог

Историјски и колоритни центар спољашњих збивања

јесте Венеција 1500. године, али прави центар или, пак,

епицентар, јесте један дом у породичном смислу ријечи,

лоциран у палачи на Канале Гранде коју је Изабета Еризо

Црнојевић добила на уживање, пошто је са својим мужем,

господарем Црне Горе Ђурђем Црнојевићем евакуисала свој

ранији дом са Цетиња, пред налетом Турака, преко Будве,

гдје су Црнојевићи имали дворац и посједе, и овдје се скра-

сила са дјецом у нади да ће с породицом остати на окупу у

свом родном граду.

Висока стакла у ренесансном стилу на палачи Антонија

Ериза, млетачког дипломате, дијеле два свијета – онај ре-

ални, Венецију са својом грандецом и сјајем у реалном фор-

мату дешавања, с једне стране, и други свијет, онај дра-

матични иза стакала. Наиме, из свијета са друге стране

стакла, Ђурђе, стуб породице, жели по сваку цијену да по-

бјегне напоље и спроведе своју замисао освете према знаме-

нитом Млечићу тако што ће га поразити у предстојећем

двобоју и кренути на сасвим неизвјестан повратак у Црну

Гору, гдје га чекају Турци и, практично, сигурна смрт, иако

он то не види или не жели да види.

Ђурђева заблуда, илузија и кривица почивају у чиње-

ници што ће у свом личном немиру и лијечењу рана свога

гњева, заправо, највише штетити својој породици, жени

са шесторо мале дјеце, које оставља у Млецима незбри-

нуте, и породицу своју цијепа без реалног оправдања и,

очевидно, неодговорно и брзоплето. Ђурђе је човјек у гњеву, пријеке нарави, опсједнут фуриозном љутњом и не види

своју породичну улогу и одговорност у тој љутњи, иако он

породицу, жену и дјецу, да иронија буде коначна, дубоко и

1 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

снажно воли – но то је љубав у дивљем срцу и неизвјестан

је исход њен. Изабета, жена која је дјевојком жртвовала не

мало кад је из сјаја Млетака била спремна доћи у дивљину

Црне Горе петнаестог вијека, сада је жена у средњим годи-

нама која, нажалост, чини што може да мужа задржи у

Млецима, али може мало, или готово нимало, у коначници

и у складу са чињеницом да је чак и на Западу тога доба

глас жене био слаб, а њена воља без утицаја и тежине у

одлучивању једног превише мушког, превише ратничког,

мачо-свијета.

Неће се на Изабетину страну ставити ни брат њен

Паоло, иако их је он упознао док је служио као провидур

Котора, ни снаја њена Наоми, нити Изабета код Сињо-

рије има икакав више уплив након наглих и непредвидљи-

вих поступања свога гњевом руковођеног мужа. Стакла

палаче Еризо на Канале Гранде напукнуће оног часа када

Ђурђе оствари своју Пирову побједу и у двобоју посјече ра-

вењанског племића Метеа ди Луку, на једном пољу сунцо-

крета, које личи на жуту и прљаву воду са Канале Гранде,

чиме ће само своју породицу гурнути још дубље у провалију

изолације код власти Серенисиме. Ова стакла разбиће се,

дефинитивно, када Ђурђе лаковјерно крене натраг према

Турској и дефинитивно упадне у турску замку која ће га

ускоро одвести у прерану смрт, а породицу му у Млецима

оставити на милост и немилост судбини потомака про-

палог племства.

Драмска интонација у Прологу базирана је управо на

непомирљивости и дисхармонији спољашњег свијета и

виђења споља племића и његове породице, навикнутог

на сјај и моћ и дворске привилегије, с једне стране, и уну-

трашњег поступног труљења брачних односа и расцје-

па двију визија, од којих је Ђурђева оштра, витешка и

1 4

К о с т и м у т о п и ј е

окрутно мушка, а Изабетина њежна, крхка и беспомоћна

пред немилосрдним животним околностима и тврдим

свијетом, у ком, како Шекспир каже, господаре закони гру-

бости и разарања:

„Ако ни камен, бронза, туч ни море

Не може одолети коби света,

Како, онда, с њоме да се боре

Твари са снагом слабијом од цвета?“

1 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ПРВИ ЧИН

Акт 1:

Нацрт тестамента

(Венеција, палача Црнојевића на Канале Гранде. Салон у

палачи. Ђурђе, Изабета).

ХОР

Ако тражиш срце овога свијета,

Намјерниче добри, на добром си путу.

То су ови Млеци, њине палаче, цркве

И Канале Гранде – гле ову воду жуту!

Овдје се живи од новца, од папира,

Овдје је закон опаснији од вампира!

ЂУРЂЕ:

Ђурађ Црнојевић, Твој!

Теби пишем тестамент, Изабето,

драга жено,

развеселим у несрећи нашој хоћу да те,

пред мој одлазак на далек пут.

ИЗАБЕТА ( чита тестамент):

Зар у Турску,

код султана на Босфору,

ох, Господару драги!?

1 6

К о с т и м у т о п и ј е

ЂУРЂЕ:

Написах тестамент у Милану,

са мојим ујаком Константином.

Дуго сам одгађао,

не хтједох те жалостити,

знајући да си лака на сузу.

ИЗАБЕТА:

Лака на сузу,

лака на сузу,

лака сам на сузу,

Ђурђе мој!

ЂУРЂЕ:

Сад се удаљавам од тебе,

и Бог знаде кад ћемо заједно бити.

Зато се спомињем сад самртног часа

и пишем, властитом руком,

која је тебе толико миловала,

тестамент за спас тебе и дјечице наше.

ИЗАБЕТА:

Нејаке дјечице наше,

синова Ивана и Соломона,

Антонија и Константина,

и ћеркице двије њежне,

Господару мој!

ЂУРЂЕ:

Ако ме смрт затекне,

а дјечица и ти не будете крај мене,

хоћу да се владате по овом тестаменту.

1 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Прво, све ствари

од Свете Марије са Цетиња,

које смо еваукуисали од Турака,

хоћу да вратиш Светој Госпођи под Ловћеном,

на то ме савјест веже.

ИЗАБЕТА:

Вратићу,

вратићу злато ја!

ЂУРЂЕ:

Обавезах се завјетом,

на мјесту које ти добро знаш,

жено моја,

гдје си многе сузе пролила...

ИЗАБЕТА:

Гдје сам многе сузе,

многе сузе,

многе сузе пролила,

Ђурђе мој!

ЂУРЂЕ:

Ствари ћеш укупно дати,

било да су од сребра или од злата,

било да су од бакра или од свиле,

било да су иконе или свеци,

све са судовима и здјелама,

са кашикама и покућством,

документацију, књиге, папире,

све предај цркви цетињске Свете Госпође.

По овоме ће људи знати

1 8

К о с т и м у т о п и ј е

за праву љубав твоју,

да ти душу моју љубиш

и кад ме нема!

ИЗАБЕТА ( маше папиром):

Ах, „после смрти, после смрти“?

Остављаш ме саму са дјечицом,

Господару мој!

Ах, јадна ја,

сама сам била на Цетињу,

сама сам сад у Венецији,

сама заувијек у животу!

ЂУРЂЕ:

Зато хоћу да станеш пред Сињорију,

да издржава тебе и дјечицу,

јер за то разлози постоје.

Добро и праведно служих

Серенисиму!

Новац мог оца, Ивана Господина,

уврштен је у војни списак у благајни Сињорије,

јер док цар турски држаше Скадар у опсади,

отац мој, ради млетачке части,

озлеђиваше своју душу

и покопа многе војнике своје!

ИЗАБЕТА:

Ах, „озлеђиваше своју душу,

озлеђиваше своју душу“...

ЂУРЂЕ:

Друго, у благајни Сињорије остале су плате

1 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Ивана Господина, оца мога и свекра твога,

за четрнаест година,

док Млеци господа држаху

Паштровиће, Грбаљ и Луштицу,

све док се господин отац мој није вратио из Анконе,

и ја, жено моја Изабето,

након смрти Господина оца мога,

побјегао од Турака у Венецију.

ИЗАБЕТА:

И посвађао се с Венецијом,

остављаш мене, саму и слабу,

без наде и без хлеба?

Шта ћу ја бити у другом животу?

Хоћу ли тамо бити несрећна и сама,

као тамо на Цетињу,

као овдје у Млецима?

ЂУРЂЕ:

Обећала је Сињорија 600 дуката годишње

Господину оцу мом, кад се с њим помирила

и тај новац је сада твој, драга жено моја!

Мене, без кривице, бацише Млеци у затвор

и одузеше ми 1000 дуката,

коња мога вранца дадоше

господину Јакому Венијеру да на њему брани

Сињорију Пизе од Фиренце...

Зато су Млечићи дужни

чинити добро теби.

ИЗАБЕТА:

„Сјутра, сјутра, дођи сјутра“,

то мени вели Сињорија сваки пута.

2 0

К о с т и м у т о п и ј е

ЂУРЂЕ:

Гријех на њихове душе!

Узми нашег сина Лудвига,

узми Соломона,

предај их мом ујаку

Константину,

да их он повјери краљу Франције,

Шарлу де Валоа!

ИЗАБЕТА:

Господин Франције краљ,

Карло Осми,

није више у моћи

нити се уздај у њега!

ЂУРЂЕ:

Јесте, још је моћан мој пријатељ Карло,

заједно ћемо нас двојица на Турке,

Бог ће дати!

Сина Ивана онда пошаљи стрицу,

брату моме и ђеверу твом,

Станиши – Станку,

Скендер-бегу на Порту.

Воља оца нашега, Ивана Господина,

бјеше таква да Скендер-бега

пошље султану на Порту,

а мене, млађег сина, Млецима,

и Бог сами наше судбине знаде.

Али Станиша неће пустити тебе

да умреш од глади,

нити синове наше,

2 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

кад један је са царем, а други са краљем,

љубљена жено моја,

ни ћерке двије наше мале...

ИЗАБЕТА:

Твој брат Станиша

не хаје више за тебе,

твој брат себични

туђега служи цара...

ЂУРЂЕ:

Наплати и миразе мојих сестара без дјеце,

управљај свиме ти,

Изабето,

што сам овдје написао и што нисам написао,

све то обављај за моју грешну душу,

за дјечицу моју и твоју!

ИЗАБЕТА:

Реци ми, Ђурђе мој,

што ћемо у другом животу бити нас двоје?

Коме да препоручимо наше душе?

ЂУРЂЕ:

Ја ћу се супротставити сваком господину,

духовном или свјетовном свеједно,

рођаку или брату,

да ти нико не нареди да силом радиш било шта,

а што урадиш вољом својом, нека је урађено.

Ја небу препоручам и Богу

душу моју грешну,

и моје вјерне жене на земљи,

оне која ми у часној љубави подршку даде...

2 2

К о с т и м у т о п и ј е

ИЗАБЕТА:

Ах, мужу мој,

крај свега тога остајем ја

у крајњој биједи и мизерији!

ЂУРЂЕ:

Чуј, жено драга, све што примиш

од пресјајне Сињорије,

или од мираза мојих сестара,

узми у своју имовину и искористи за дјецу,

било да се удаш или не удаш

послије одласка мога на Порту.

ИЗАБЕТА ( у страну):

Што рече, мужу мој,

да се удам, или не удам,

послије одласка твога?

ЂУРЂЕ:

Дворјанима што служише мене и тебе,

Изабето дивна,

помажи ако желе да остану,

отпусти их ако не желе,

или пођи скупа са дјецом франачком краљу Карлу,

добротвору нашем од славна рода Валоа.

Све је у рукама твојим,

госпођо моја!

ИЗАБЕТА:

Шта је то у рукама мојим,

осим туге, бола и смрти?

2 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЂУРЂЕ:

Послије моје смрти част ћеш моју,

жено вољена, чувати ако будеш хтјела,

сјећајући се љубави наше...

ИЗАБЕТА:

Ах, ах, јадна ја,

„сјећајући се љубави наше,

сјећајући се љубави наше...“

ЂУРЂЕ:

Чувала ти си ми част

кад сам био на путу

и кад нисам био на путу,

љубави моја!

Може милостив дати Бог

да се вратим жив са Порте,

или из Црне Горе,

која недавно бјеше моја и твоја,

и загрлим Те,

прочитам Ти ову тестаментарну вољу,

коју сад пишем у страху од смрти.

ИЗАБЕТА:

Ах, ах, ах,

како су крупне очи

страха од смрти!

ЂУРЂЕ:

Са дјечицом нашом, жено моја,

тисућу четири стоте

деведесет девете од рођења Христа оца,

2 4

К о с т и м у т о п и ј е

а од Адама седам хиљада и осме,

мјесеца октобра 22.

у Милану, ја, Црнојевић Ђурђе,

Господар Црне Горе,

својеручно у присуству свједока и с мојим

великим печатом,

потписах,

и предајем ти,

Изабето!

Амен!

Амен!

Амен!

ИЗАБЕТА:

Како су крупне очи

у страха од смрти,

о, Господару!

Видим у њима све што је било,

видим и ко сам сада ја,

шта сам ја, ако не већ удова,

ако не већ удова?

Не видим што ће бити с нама,

Господару несрећни мој!

2 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Акт 2:

Брачни разговор

( Ходник у Ђурђевој палачи у Венецији. Ту су, у дискретном

разговору, који воде готово шапатом, Паоло Еризо, Изабе-

тин брат и његова жена Наоми. Зауставили су се на путу

до салона Црнојевићевих. )

ХОР

Пусти гњев, остави радост и тугу.

Не смета ако си глуп, и без дара.

Ако већ с нечим у Млетке мораш,

Странче, нека то буде смотуљак пара!

Погледај пут куће, дјеце и жене што пјева,

Јер су сви други погледи пуни жалости и гњева!

НАОМИ:

Паоло,

мужу драги мој,

чувај се Црнојевића,

то је опасан сој!

ПАОЛО:

Наоми,

моја сестра је удата за њега,

то је мени важније од свега.

2 6

К о с т и м у т о п и ј е

НАОМИ:

Љубоморна је на Јелену,

Ђурђеву прву жену!

ПАОЛО:

Све и да јесте,

какве то везе има?

НАОМИ:

Тражиће од тебе

да останеш овдје,

у Венецији,

са њима.

ПАОЛО:

Мене је дужде

именовао за гувернера Грчке.

Ја хитам у Негропонте!

НАОМИ:

Идеш ти, мужу,

идем и ја у Негропонте!

Нек’ Изабета и Ђурђе

ријеше свој проблем сами,

чуј ме, мужу мој добри,

Паоло Еризо,

мој конте!

2 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

( Салон Црнојевићевих.

Изабета и Ђурђе су у оштром сукобу).

ЂУРЂЕ:

Нисам на путу до Стамбола сам,

доста је оних који ме прате

са коњима добрим,

са мачевима оштрим.

Ја имам посредника,

царева посланика,

Хевез-бег се он зове.

ИЗАБЕТА:

Дуги су пути до царева града,

уморе се ловци до царскога града,

иступе се мачи до царскога града,

уморе се коњи,

путниче несрећни мој!

ЂУРЂЕ:

Знам,

нико и нигдје неће стићи

без пријатеља и без хата...

ИЗАБЕТА:

Нико и никуда неће стићи,

без пријатеља и без брата...

ЂУРЂЕ:

Не отварај ми рану,

што ме овдје боли,

рану што раздире груди ове...

2 8

К о с т и м у т о п и ј е

Станко, Станиша – брат,

тако се моја рана зове!

ИЗАБЕТА:

Ко је крив за ту рану

мужа мог,

о, ко је кривац, ко,

да ли човјек

или Бог?

ЂУРЂЕ:

Жена,

жена је кривац тај...

ИЗАБЕТА:

О, мужу мој,

знај...!

ЂУРЂЕ ( прекида је):

Кривац је онај

пут кога Црногорци моји,

рисеви моји,

лави моји, знај,

покажу прстом,

кривац је нико други до тај...!

ИЗАБЕТА:

О, Господару,

гријешиш душу...

ЂУРЂЕ:

Не, жено моја,

2 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

не, не и не,

за пад државе моје, Зете,

народ мој вели,

не постоје кривца два...

ИЗАБЕТА:

Али, мужу, мужу, добри мужу,

за Зете пад

кривац нисам ти ја...

ЂУРЂЕ:

Ја ништа нећу тајити теби,

а ваљда и сама знаш,

погледе на себи ћутиш

пријестоне сиротиње наше...

Кнегињо-жено, гле

Цетиња поглед љут, сад:

Изабето, тебе народ криви

за Зете наше пад...!

ИЗАБЕТА:

Цетиње није пало сад,

није срушен цетињски град?

ЂУРЂЕ:

Пала је Зета,

отвори очи своје.

Зета је душа моја,

Цетиње само њен дах,

само њезин сјај.

Кад Ђурђу паде Зета

паде му пола свијета...

3 0

К о с т и м у т о п и ј е

ИЗАБЕТА:

Господине, и гневни оче

дјечице моје,

господине и оче наш,

у гневу

треба да знаш...

ЂУРЂЕ:

О, у јаду свом,

знам што знам,

знам да пада мој дом...

Закрвише се браћа моја,

Стефаница и Станко,

и ја са њима,

о, злога дана!...

ИЗАБЕТА:

Да, злога дана

и злијех рана...

Али ко посвађа браћу,

ко је злу крв пустио међу браћу?

ЂУРЂЕ:

Прст народа на тебе каже,

очи народа у тебе упрте су,

да си ти крива...

ИЗАБЕТА:

Не, господине мој,

не и не,

тисућу пута не!...

Прва твоја жена,

твоја Јелена,

3 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

кћерца Карла Мусаки Топије,

она,

крвопија од крвопије!...

Она се ставила међ’ тебе и Станка,

она се ставила између Станка и Стефанице.

Ох, та змија, та змија...!

ЂУРЂЕ:

Госпођо, ти немаш право...

Никада не видјеше твоје очи

моју прву жену,

Јелену...

ИЗАБЕТА:

Послушај, господару,

послушај мене сада:

Јелену моје срце осјетило је давно...

А ево када,

онога часа кад је брат мој,

Паоло Еризо,

кнез и провидур Котора,

лијепа града крај мора,

упознао тебе и мене,

кад љубав наша поче да пламти.

Једно нам срце бјеше,

она га раздвоји на двоје,

па на четворо,

па на петоро...

Она, Јелена,

Карла Мусаки Топије ћерца,

Јелена љубоморна,

3 2

К о с т и м у т о п и ј е

Јелена зла,

куја и змија та...

Сад је и мртву

проклињем ја...!

ЂУРЂЕ:

Умукни, жено,

добра Јелена бјеше!

Јелена слатка,

Јелена лијепа,

Јелена срце моје

широко као Зета!...

ИЗАБЕТА:

Ви, Господару, гријешите душу своју!

Њену љубомору приписујете мени,

а моју доброту њој,

кучкину соју,

кучки Јелени!

3 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Акт 3:

Гувернер Негропонта

(Салон Црнојевића. Изабета, Ђурђе, Паоло Еризо).

ХОР

Ово су Млеци дични, сјај злата и љепоте,

Капија новог свијета, душа Медитерана.

Ко дође код нас заувијек се дивљини оте

Да у рају прође остатак својих дана.

Али ко се огријеши о наше законе и правила

Продао је душу ђаволу и протоколу ништавила!

ПАОЛО ( улази, обраћа се Изабети):

Све што рекосте чуо сам добро,

иза завјесе ове мога стрица

Антонија честитог Ериза...

( Ђурђу)

Срце ти говори право, зете мој,

разум ти је јасан као дан.

Повуци се у Доњу Зету,

у Будву, привремено, на имање.

Што је било, било је!

А да је зле крви међу вама,

синовима гордог Ивана,

било – јесте било,

3 4

К о с т и м у т о п и ј е

и моја сестра Изабета ту није сасвим чиста,

мада и прије удаје њене за тебе, зете мој,

удаје којој сам кумовао ја,

нисте у чистој љубави били ни ти,

ни брат Станиша – Станко твој,

ни брат Стефаница...

Истину кажем ја,

јер дуго владам Котором,

и све вас добро знам.

ИЗАБЕТА:

Знаш и мене, старији брате,

итекако ме знаш,

зашто ме онда караш

ако је мушко и правдољубно срце твоје?

ПАОЛО:

Ућути, сестро,

добро ти рече муж,

ућути и не задај му више бригу и бол.

Османлије му дишу за вратом.

( Ђурђу)

Повуци се у Доњу Зету,

имања имаш тамо,

хатове имаш тамо,

хртове имаш тамо,

пријатеље имаш тамо,

у оном приморском комаду Зете

који под Турке не паде још...

ИЗАБЕТА:

Зашто мог мужа одвајаш од мене,

3 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

брате, о брате,

зашто ми водиш мужа под турски мач?

ЂУРЂЕ:

Какав је ово плач?

Изабето,

под какав мене Паоло води мач?

У Скадру ме пријатељ чека,

Фериз-бег, султанов човјек тврд,

султан Бајазит повјери му бригу за ме,

да бирам: неко вријеме Доња Зета,

Будва, посједи моји, земља моја,

народ мој и душа грешна моја,

а онда царева земља, Анадолија далека.

Анадолија, Изабето,

мене и тебе чека.

ИЗАБЕТА:

Ни мртва!

Ни жива!

Ни луда, мужу!

Венецију за Анадолију ко то мијења,

тај ко је сишао с ума,

или тај ко већ наде никакве нема?

ПАОЛО:

Онда пусти њега!

Ратник је, јунак је, витез је,

командант тамнице у Падови нашој бијаше,

племић да му не бјеше равна,

витез да срце ниједно словенско

не гори јунаштвом тако!

3 6

К о с т и м у т о п и ј е

ИЗАБЕТА:

О, то јунаштво,

о, то витештво!

Позобаће га Турци за вечеру,

биће све само тужно, смијешно!

ЂУРЂЕ:

Госпођо, на пут се спремам,

не чини ми тешким овај час,

горчине ми је доста,

ја хоћу топлу ријеч твоју,

ја хоћу љубазни осмијех твој,

ја хоћу птице пој!...

ИЗАБЕТА:

Утве златокриле ти хоћеш пој,

утве твоје за лов,

птице са крилима златним

ти желиш пој...

ПАОЛО ( Изабети):

Па онда му га дај,

жена си му још,

вјенчана и одана,

па му запјевај.

ЂУРЂЕ:

Тако је, шураче,

тако је, рођаче.

Фериз-бег мене чека,

у тврђави питома Скадра,

са лађом од кедрова дрва,

3 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

са хатовима и хртовима,

са кесом пуном злата,

а султанова ријеч сјенку му чини.

ПАОЛО ( Ђурђу):

Ја сам упознао вас двоје,

Изабету и тебе,

у оној години дана како провидур Котора

бијах ја,

упознао прије свадбе,

у јулу тисућу четиристо деведесете,

прије тачно десет љета, зете мој и сестро моја.

И тада султан турски знао је за љубав вашу,

и тада султан турски срцем бијаше за ваш брак.

ИЗАБЕТА:

Ах, јадна ја,

јадна свака жена,

која мора чекати срећу

од милости султана на Босфору.

Отвори очи, господару мој,

Турци –

варљив је то сој!

Дипломата млетачки,

Антонио Еризо,

отац љубазни мој,

а стриц честити, Паоло, твој,

који једном бијаше кандидат

за млетачкога дужда,

познавао је добро

Босфора тога сој!

3 8

К о с т и м у т о п и ј е

ПАОЛО:

Сестро слаба, сестро плаха,

муж ти иде на пут

за добро тебе и дјеце ваше,

на пут што је изабрао сам,

на пут борбе и части.

ИЗАБЕТА:

Ох, дјечице моја драга!

Дјечице слатка,

споменућете се ви једнога дана,

једне ноћи,

једнога јутра,

споменућете се мајчина плача!

ЂУРЂЕ:

Не буди дјечицу нашу,

позна је ноћ,

дјеца спе под будним оком мајке твоје.

ИЗАБЕТА:

А шта ће њима око мајке моје

кад им се отац на пут без повратка спрема?

Има ли тежег терета да носи жена

од господарева пута без повратка?

ЂУРЂЕ:

Није без повратка, Изабето,

душо њежна и плаха?

Мајка моја, Гојислава,

ћерца Ђорђа Комнина, Арианити звана,

увијек ми је говорила да се и Турака,

3 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

на истоку, држим и са њима,

са њима, сине мој, говорила ми је Гојислава мајка,

кавге имати немој.

Мир с њима држи,

Ђурђе, сине мој,

мир са Турцима на истоку држи

ради мира свог и народа твог.

ПАОЛО:

Јесте, Ђурђе, и мене тај савјет чека,

злата ми вреди,

сребра ми вреди,

имена ми вреди,

части ми вреди,

пред пут на исток мој,

пред путу у Негропонте,

гдје ме гувернадурство чека.

ИЗАБЕТА:

Зар и ти ме напушташ, брате?

ПАОЛО:

Мушки су посли брзи,

мушки су посли тврди.

Желиш ли чути истину, сестро?

ИЗАБЕТА ( Ђурђу):

Муж ми одлази на пут,

муж ме напушта мој,

оставља дјечицу своју,

Соломона, Константина,

Ивана, Антонија,

4 0

К о с т и м у т о п и ј е

и ћеркице двије наше.

Ох, јадна ја,

куд ми муж креће,

иде код турског паше...

( Паолу)

Брат ми креће у земљу туђу,

али ти водиш са собом дјецу своју,

водиш са собом жену своју,

Наоми,

не носиш са собом злато своје,

у туђој земљи ћеш зарадити злато...

А кад већ идеш и ти, брате,

кад већ путујеш и ти,

реци ми једно сад.

ПАОЛО:

Све ћу ти рећи.

ИЗАБЕТА:

Тамо куда пут те води,

да ли се на коњу јаше,

или се бродом броди?

ПАОЛО:

Негропонте,

Бизанта срце,

Са мном ће Наоми са дјецом,

тамо ће дом бити наш.

Даље већ и сама знаш.

ИЗАБЕТА:

Негропонте?

4 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЂУРАЂ ( Изабети):

Негропонте, госпођо,

азурни Негропонте,

лађом се тамо плови.

ИЗАБЕТА:

Толико знам и сама.

Венеција ме роди, мајка бродова и лађа,

и знам да се до Грчке морем плавијем гре...

( Одлази)

Муж ми на хату иде у земљу турску,

брат ми лађом плови у земљу грчку,

а шта ћу ја, јадна ти ја?

Серенисима већ треба да ме удовом зове,

Црна Гора већ треба да ме удовом зове,

на Цетињу већ удовица сам ја!...

4 2

К о с т и м у т о п и ј е

Акт 4:

Мајстори

( Салон. Паоло, Ђурђе) .

ХОР

Мајстори, мајстори, мајстори моји,

Зове вас последњи пут ваш господин Ђурђе,

књаз који на својој земљи више не стоји

Коме су нада и снови нешто тамно и туђе!...

Макарије и Божидаре, слуге мојих светиња,

Посљедњи сте ми остали од Будве моје и Цетиња!...

ПАОЛО:

Свршено, зете,

сестра моја, а жена твоја,

коначно све зна.

Зови мајстора свога, посао чека.

ЂУРЂЕ:

Којега мајстора, Паоло,

јер у ме мајстора разних има доста?

Двор сам градио на Цетињу

да сунце мом народу буде,

да злато мог имена сја!

У том послу ми ти,

и род, Паоло, твој,

4 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

помогао је доста,

и фала тазбини зато,

Серенисими слава и фала!

На којег мајстора мислиш, де реци?

На мајстора од чега,

на мајстора од које руке?

ПАОЛО:

На онога мајстора, Ђурђе,

који ће име твоје,

прославити више од свих,

док је свијета и вијека.

ЂУРЂЕ:

Имам ковача Остоју,

пријатељу мој вјерни,

поткове тај ми кује;

имам видара Вида,

мртва он из гроба диже;

на двору ми Велеслав просипа зној

док зелену коси ми раж,

а травар је, пријатељу,

да равна му до мора нема;

Војин ми овце поји,

Гргур ми волове кастри,

Добромир седла ми прави,

Казимир узде му држи;

Балша окупља рибаре

за двора светковине славне,

са имања мога у Будви,

што ђеди његови

оставише Изабети и мени;

Немања из земље Рашке

4 4

К о с т и м у т о п и ј е

новчар је и новце ми кује;

Џевдет из Анадолије сушне

јела ми слатка спрема;

у Травунији роба купих

и Богдан дадох му име

да га у Христу познам

међ’ робљем свакојаким

што с мора ми стиже,

из тазбине моје, Паоло,

и тај ми у црквену звону спи

и сне за мене сни,

те мајстором снова га зовем.

На двору мом, на Цетињу,

мајстора одсвуда има,

којег да зовем, Паоло?

ПАОЛО:

Будимо искрени један другоме,

зете, о Ђурђе!

Којега год од ових позвао сада ти,

ниједан ти се одазвати неће,

ћутаће они сви као заливени у гробу.

А зашто, ево зашто:

на Цетињу су они сви,

ко жив ко мртав, Ђурђе, Иванов сине,

но сваки од њих је низашта сада.

Јеси ли видио живе гробове, ниси?

Погледај мајсторе своје,

пало је царство твоје,

погледај атове своје,

погледај хртове своје,

они су гробови живи.

4 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Растурило се имање твоје,

отац ти у гробу спава.

Са браћом својом у завади си, зете,

и с њима ће те помирити црна земља.

Стефаницу, Станишу - Станка,

слушај ме сада, не прекидај ме, зете,

имам ја језик свој, а тај језик разум се зове,

браћу ти само црна ће помирити земља.

Него, зете мој,

има један мајстор твој

који ће живјети докле и твоје име живи,

и ти докле његово име живо буде,

тога мајстора,

о зете мој,

позови сада!

ЂУРЂЕ:

Знам на којега мислиш,

Паоло,

сад знам?

ПАОЛО:

Зар тек сада, Ђурђе мој, зар тек сада знаш?

Па ако је сада, о Ђурђе, дај да видимо шта бјеше јуче.

А јуче бјеше то, јуче прије десет година, зете драги,

када се Изабета и ти вјенчасте, уз помоћ моју,

уз вољу моју, запамти, зете,

без које твога брака не би било...

ЂУРЂЕ:

Не, рођаче, не тако више,

горке су ријечи твоје, љуте су мисли твоје,

4 6

К о с т и м у т о п и ј е

можда и намјере, рођаче, и доста је овога.

Ко је хтио Изабетин и мој брак?

Ти си склопио тај брак, не приговарај ми сада.

ПАОЛО:

Не приговарам, подсјећам на мајстора,

не на неког од ових са двора, свака теби част и њима,

већ на мајстора који је занат испекао,

у Млецима

мојим и твојим, Ђурђе!

Он је свјетло твоје, свјетло народа твога,

пут вам је сунца открио.

И Млеци наши имају, зете,

многе заслуге ту,

из Млетака је све то стигло на Цетиње,

штампарска преса, мајстор, логос, логотет, идеја,

међ’ сиротињу горду да још и писмена буде.

ЂУРЂЕ:

Знам, рођаче,

доста је, знам!

ПАОЛО:

И знај, зете, знај,

овај којега зовеш

твом ће имену дати сјај!

Врати, о Ђурђе,

врати у свој живот срце и душу,

врати у свој народ срце и душу,

врати у своју крв срце и душу,

твојој крви требају срце и душа,

твом народу требају срце душа,

4 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

гладан је, жедан, го и бос,

туку га небо и земља,

гроб су му ваздух и вода,

гроб му је дубок и тврд...

Тежак је моменат твој,

горка је судбина твоја,

страшна је сјенка твоја, о зете,

Изабетин господару горки...

Буди витез, и буди лав,

носи терет и бол свој,

остани честит и прав!

ЂУРЂЕ ( позив према завјеси):

Макарије!

О, Макарије!

Штампару мој, гдје си,

Макарије!

Љенчуго једна,

љенчуго моја стара,

љенчуго моја млетачка,

љенчуго грчка,

љенчуго моја цетињска,

приђи господару своме.

Има ли те, слагачу оловa тешка,

монаху у црној ризи,

ђе си?

(Завјеса)

4 8

К о с т и м у т о п и ј е

ДРУГИ ЧИН

Акт 5:

Штампар и логофет

(Просторија у палачи Црнојевића која је претворена у

штампарију, очевидно импровизовану. Макарије, у црној

ризи, погнут, носи у наручју прегршт штампарског ма-

теријала, плоче, слова, техничке справе. Логофет, млади

помоћник, у ствари Божидар Вуковић Подгоричанин, који

је у младости радио на Црнојевићеву двору у Цетињу,

па са њим пребјегао у Венецију, прислушкује иза завјесе

мајсторов шапат, криомице га посматра.)

ХОР

Основасмо тамо, на Цетињу, књигопечатњу,

Ми, слуге Ђурђеве, Божидар и Макарије.

Лијечисмо језик црковни на самрти,

Словени не имадоше прије нас штампарије.

Сада смо сироти ван земље своје најмилије,

Напушта нас господар Ђурђе и бјежи из Венеције!

МАКАРИЈЕ:

Огрнут сам ноћу,

чему глас у мени?

Све је мени рука.

( Испусти свој терет на сто, крај пресе).

Једна рука – двије...

4 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Ко руком ради

тај гласа нема,

треба да је нијем.

( Позива Логофета).

Теодоре!

Гдје си,

Теодоре од Црне Горе?

ЛОГОФЕТ ( истрчи):

Божидар – име моје!

Из Диоклитске сам земље,

добри мајсторе...

МАКАРИЈЕ:

Ама, младићу мој, знам...

ЛОГОФЕТ:

Господар Ђурђе ме узе, док младић бјех,

тамо, у нашој Црној Гори,

да му чувам манастир, светињу.

Секретар му бијах,

логофет,

онамо горе, у планини, на Цетињу.

МАКАРИЈЕ:

Ама, младићу мој, ја знам,

да се Божидар зовеш,

од рода Вуковића,

крај језера Диоклита.

Али ме такне грчког језика плам,

у овој туђини,

куда тијело моје скита...

5 0

К о с т и м у т о п и ј е

ЛОГОФЕТ:

Ви ме учисте штампати књиге,

мештре славни,

на Цетињу,

гдје мој господар остави господство своје,

и земљу коју сада Турчин жари и пали,

онам’ на Цетињу,

онамо горе...

МАКАРИЈЕ:

Ах, Божидаре,

Божидаре мој –

Теодоре!...

ЛОГОФЕТ:

Ал’ оно што не знате, мештре,

на двору Ђурђеву, доље, у Будви,

остадоше саме и сироте –

двије мале сестре...

МАКАРИЈЕ:

Твоје сестре, Теодоре?

ЛОГОФЕТ:

Не, већ моје двије ћеркице, јадне,

које изродих ван црквена реда и брака,

са дјевојком сиротом,

чекају ме у Будви,

у Ђурђа двору, гладне...

МАКАРИЈЕ:

Младићу, ти који побјеже с разлогом из земље своје,

ниси ти дошао случајно у Млетке ове...

5 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЛОГОФЕТ:

Помозите, мештре,

срце ме натраг зове!...

МАКАРИЈЕ:

Ах, Теодоре, Теодоре,

нећеш ти натраг до Црне Горе!

ЛОГОФЕТ:

Ћеркице моја, Мара и Милица,

копилице моје крај мора, у Будви,

зар ће порасти оне

у незнању ко су им отац и мати?

МАКАРИЈЕ:

Почујмо Ђурђа,

он се у Будву спрема,

пошто му овдје,

у сусједној нам Падови и Равени,

останка нема.

Закрвио се он, мој синко,

са командантом тамнице у Падови,

због своје нарави пријеке.

Мегдан га овдје чека.

ЛОГОФЕТ:

Шта, мештре добри,

изазвао је на двобој неког Млечанина?

МАКАРИЈЕ:

Витеза из Равене,

име му Матео ди Лука,

син је моћна човјека!

5 2

К о с т и м у т о п и ј е

ЛОГОФЕТ:

Шта то, за име Бога,

господар Ђурђе да умре у Падови?

У тазбини својој,

која нас у своје гнијездо прими?

МАКАРИЈЕ:

Не жури, младићу,

рано је за лоше вијести.

Ђурђе се може

већ данас повући одавде, преко мора,

на своје посједе у Будви,

гдје турска нога још није стала.

ЛОГОФЕТ:

Да питамо госпођу Изабету?

Замолимо њу да заустави

мужа у двобоју!

МАКАРИЈЕ:

Теодоре мој врли,

она то сама зна,

она то више од икога жели.

Ти двије ћеркице имаш у Будви,

па види како бринеш за њих,

боли те срце за њима у домовини,

а она са Ђурђем шесторо има

овдје,

у Млецима!

(Скупља свој алат и слова.)

Зови Изабету!

5 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЛОГОФЕТ ( зове):

Сињора!

Господарице

нашега двора!

ИЗАБЕТА ( улази):

Логофете,

млади логофете!

ЛОГОФЕТ ( афектовано):

Сињора,

дивна Сињора!

ИЗАБЕТА:

Каква те тишти мука?

Отац мог мужа, Иван господар,

што умрије исте оне године

кад ја дођох на Цетиње,

тисућу четиристо деведесете,

ево томе десет љета,

звао је тебе: дијете,

Божо,

ђетиње!...

МАКАРИЈЕ ( према Божидару):

Онда је још и био дијете, госпођо,

тад је код мене занат почео да учи,

занат штампара.

ЛОГОФЕТ:

Ја Вас молим, Сињора,

преклињем по сто пута,

одвратите свог мужа од наума његова,

5 4

К о с т и м у т о п и ј е

и задржите га овдје,

заувијек, у Млецима!

ИЗАБЕТА:

Ха, заувијек, заувијек...?

( Окрене се у страну).

Мислиш, од наума за мегдан у Падови?

Младићу добри, лаковјерни,

у Падови су многи гробови,

у Равени су многи гадови!

МАКАРИЈЕ:

Да, госпођо, ал’ ако Ваша вјештина женска,

с којом га и тамо, на Цетињу нашем,

у Будви, гдје још имате имања и дворац ви,

знала је да убиједи мужа у разлоге мудре,

па се сада удружи с вољом Вашом овдје, у Млецима,

можда се можемо надати да ђе Ђурђе прихватити

разлоге

и одустати од пута султану...

ИЗАБЕТА:

Ха, од далеке Турске,

ха, ха, ха,

тисућу пута ха,

од тамне Турске,

од дивље Турске?

ЛОГОФЕТ ( потврдно):

Од Анадолије, госпођо,

од Анадолије,

најдивљег на земљи краја.

5 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ИЗАБЕТА:

Ко ли мога одврати мужа

од страшне Турске,

даћу му сребра,

даћу му злата,

даћу му рухо,

даћу му хата!

ЛОГОФЕТ ( окреће се на неко лупање):

Господарице,

неко је под прозором Вашим.

ИЗАБЕТА:

Види какав огртач носи, на овој олуји,

ко то хита у двор господара који некуда бјежи,

а жену оставља уплакану?

ЛОГОФЕТ:

Женска, изгледа, нека.

ИЗАБЕТА:

То је Наоми,

жена брата мога Паола.

Пусти је унутра, Божидаре!

НАОМИ ( улази):

Изабето, најмилија!

ИЗАБЕТА:

Наоми, душо,

какве вијести ми доносиш, драга?

5 6

К о с т и м у т о п и ј е

НАОМИ:

Најмилија,

ово нису дани за добре вијести,

ово су дани стрепње и страха.

ИЗАБЕТА:

Је ли ми здрав Поло,

Је ли одвратио Ђурђа господара

од мегдана на који га изазива

капетан тамнице у Падови,

Матео ди Лука?

НАОМИ:

Бојим се да није,

бојим се да неће,

бојим се, о, бојим се...

ИЗАБЕТА:

Бојиш се да је немогуће,

Наоми?

МАКАРИЈЕ:

Ја мога господара знам,

госпође добре,

још са Цетиња,

још из Будве, његова двора:

тај се за одбрану части,

само на сабљу ослања.

Ако падне,

Ђурђе ће са мачем само пасти!

5 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЛОГОФЕТ ( Изабети):

Госпо,

и ја се бојим да је тако.

ИЗАБЕТА:

Сви се бојите,

сви се бојите,

а шта мени остаје послије страха?

Наоми, кад путујеш са мужем

за Негропонте?

НАОМИ:

Ми путујемо сјутра,

рођако моја најмилија,

наш брод је усидрен на обали

уз Канале Гранде.

ЛОГОФЕТ:

А мегдан мачевима већ је заказан,

господарице,

надомак Падове:

Кампо ди Ђирасоли.

ИЗАБЕТА:

Логофете, реци де када?

ЛОГОФЕТ:

У прву суботу,

од данас четири дана.

ИЗАБЕТА:

НАОМИ, мила моја,

5 8

К о с т и м у т о п и ј е

па ти и Паоло нећете ни знати,

исход дуела на Кампо ди Ђирасоли?

НАОМИ:

Ако Ђурђе падне,

то најгоре је од свега.

ИЗАБЕТА:

Ма све и да мегдан добије,

мораће да бјежи из Млетака.

Падованци су љути,

Равена је кивна Ђурђу,

рођако моја!

Нема њему живота овдје

од Равењана,

ни од падованскога соја!

НАОМИ:

Нек’ уточиште нађе у Будви,

на мору,

у своме двору.

ИЗАБЕТА:

Долазе времена пасја.

Приморци и Црногорци,

мила моја и драга,

нису већ никаква

Турцима снага.

ЛОГОФЕТ ( Наоми):

Ја отпратићу вас,

госпо,

5 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ево саде

на Канале Гранде.

НАОМИ ( Изабети):

Јавићу се, душо, чим прије.

Молићу се Богу за тебе.

Писаћу ти писма,

драга...

ИЗАБЕТА ( клоне):

О, Наоми,

Нaоми,

мене издаје снага!...

6 0

К о с т и м у т о п и ј е

Акт 6:

Гњев

(Палача Црнојевића – Канале Гранде. Велики прозор,

свјетло. Ђурђе маше одозго с прозора, изнад сцене, према

лађи у правцу Канале Гранде):

ХОР

Пусти гњев, остави радост и тугу.

Не смета ако си глуп, и без дара.

Ако већ с нечим у Млетке мораш,

Странче, нека то буде смотуљак пара!

Погледај пут куће, дјеце и жене што пјева,

Јер сви други погледи пуни су жалости и гњева!

ЂУРЂЕ:

Паоло,

срећан ти пут, шураче,

нека ти буде мирно море!

Владај у господству,

умири Негропонте!

Угуши буне,

како што некоћ Пилат,

прокуратор Јудеје,

сломи отпор пука

и повјеша им трибуне!...

( Ступа доље на сцену, у салон).

6 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Мештре, о, мештре,

Макарије!

Гдје ли си, попе,

мештре мој од штампарије?

( Тражи своје људе иза завјесе).

Божидаре, логофете,

Гдје ли си,

момче?

Падованци и Равењани,

копилад сиња,

спремили су за мене омче!

У тамници Сачили

на Виа Торезеле

Сињорија је мени

спремила гвожђа и менгеле!...

( Окреће се око себе, нигдје никога).

Утекох из моје Горе Црне,

од Турака,

данас је томе два љета.

Укрцах се у Будви за мркла мрака...

Одбих брата мога Станишу,

и уцјену његову да ми власт отме,

поучен од султана преко паше из Скадра.

Са шездесет својих коњика,

дођох у Млетке из тврда Задра...

Сам ја сам сада

и никог мемам,

ујаче мој,

Константине Араните!

Коњици моји, гдје сте,

спавате у пшеници,

или вас је полиција Серенисиме

6 2

К о с т и м у т о п и ј е

свезала у тамници?

О, Карло,

Шарле де Валоа,

брате по мачу,

и краљу Анти-Турчине!

Примите ме у загрљај, ти

и твоји Франчези,

јер крсташки завјети за нама плачу!

( Отпасује мач).

Изабето,

љубави,

јесмо ли још заљубљени

или смо већ губави?

( Изавди дукате).

Константине,

Соломоне,

Иване,

Антоније!

Златне моје ћеркице,

срца моја и душо,

ђе ли сте,

моја ђечице?

МАКАРИЈЕ ( улази):

Господару!

ЛОГОФЕТ ( улази):

Господару добри,

шта душу Вашу мучи?

МАКАРИЈЕ:

Господару добри,

6 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

измучио Вас је пад Цетиња,

пријестонице славне.

Има ли наде да наставимо овдје,

књиге староставне?

ЂУРЂЕ:

Мислиш на Октоих,

и на Требнике?

МАКАРИЈЕ:

Баш на то, господару.

Гдје стадосмо на Цетињу,

да наставимо у Млецима,

душу да избавимо

и одужимо се прецима!

ЂУРЂЕ:

Мој добри попе,

мештре и слуго,

наше је пасало доба,

нећемо скупа још дуго.

Живисмо док живисмо

на Цетињу и на приморју,

међ’ наше људе.

А умираћемо,

умираћемо коекуде!

ЛОГОФЕТ:

Господине,

још ће бит’ наших дана,

ако Бог да...

6 4

К о с т и м у т о п и ј е

ЂУРЂЕ:

Твојих ће бити дана,

Божидаре,

момче мој добри са Диоклитског блата.

Савиј гнијездо са женом, са дјецом.

Не заборави Котор,

Будву,

ни Црну Гору,

тужну грудву.

Остани овдје,

служи Сињорију,

настави наш рад,

оснивај штампарију!

МАКАРИЈЕ:

И штампај књиге...

Растурај, синко, ријеч и слово,

по земљама словенског рода.

ЛОГОФЕТ:

Зар без Вас,

Учитељу?

Без Господара?

МАКАРИЈЕ:

Бог ће ти помоћи,

крв није вода!

ИЗАБЕТА ( истрчи на сцену са дјецом):

Звао си ме!

Ево мене,

стижем са онима

којима срце вене!

6 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЂУРЂЕ:

Жено!

Ђечице!

ИЗАБЕТА:

Како да заборавим,

мој Господине,

сву ону љубав

и све ове године!?

ЂУРЂЕ:

Не заборави ништа,

љубави,

што се вољесмо

у ловћенској дубрави...

Све памти Ловћен тавни,

ђечице моја,

породе славни!...

ИЗАБЕТА:

Господару,

још није касно,

још можеш остати овдје.

Мужу мој вољени,

де реци,

зашто су теби тијесни Млеци?

ЂУРЂЕ:

Тијесни су ми Млеци,

и поља Падове,

поља Равене.

За крв моју сада

6 6

К о с т и м у т о п и ј е

тијесне су и вене.

Издаде ме брат мој,

Станиша,

превари Сињорија.

Само једно поље ми је широко,

у части, у боли,

госпођо моја:

Кампо ди Ђирасоли!

ИЗАБЕТА:

Ти сад говориш језиком смрти?

ЂУРЂЕ:

Не, него језиком части.

ИЗАБЕТА:

Све и да побиједиш у двобоју,

мужу и господару, све да посјечеш мачем

Матеа ди Лука,

поразићеш млетачког племића.

Тај подвиг Пиров платићемо скупо,

ја

и дјеца наша!

ЂУРЂЕ:

Звијезда јунаку засја,

па лако згасне.

Ја сам жртва, госпо,

љубави ране и части касне!

( Грли дјецу).

Соломоне, сине!

Антонио,

Иване,

6 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Константине!

Ако ме, Боже мој,

казниш охола и ташта,

ако ми руку зауставиш у замаху,

шаљи дјечицу моју Шарлу де Валоа,

франческоме краљу и брату!

ИЗАБЕТА:

Паоло пође на Негропонте,

ти, Ђурђе,

на Кампо де Ђирасоли.

Сви се растајемо

у гњеву и у боли.

Судбине теже одавно било није,

остаде ми да просим милостињу Сињорије...

МАКАРИЈЕ ( Логофету):

Ја одлазим,

мој Теодоре!

Остављам ти у завјет,

књигу и писмо Црне Горе!...

ЂУРЂЕ ( Изабети):

Жено и госпођо моја,

по добру ме у срцу памти,

спомени се Будве и Цетиња.

Љубав је твоја

мени светиња!...

( Опасује свој мач).

Крвниче мој,

Матео ди Лука,

куцнуо је час

и тресе ми се рука!

6 8

К о с т и м у т о п и ј е

Акт 7:

Мегдан у сунцокретима

( Поље пуно сунцокрета. На једној чистој површини

видимо Матеа ди Луку, спремног за мегдан. Ђурђе се мало

касније појављује из дубине сцене на коњу. Хевез-бег, се-

кундант, налази се на средини и креће одлучним кораком

према Ди Луки. У позадини се диже кула замка и замак

с профила. Испод замка су привезана два коња. Дубоко

у позадини су кулисе са приказом облачног и магловитог

дана.)

ХОР

Свршавај своје после, не чачкај мечку.

Чувај се доушника, пази се решетака.

Баци наде и снове мачкама, псима. Човјече,

Живи данас, јер сјутра је далеко од Млетака.

И далеко ти кућа добра

Од Турчина, лажног побра!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Сињоре племенити,

Матео ди Лука,

дозволите!

Хевез-бег, име моје!

Посланик сам великог везира,

слуге онога којег сви зовемо

свијета свјетло – кула мира!

6 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ДИ ЛУКА:

Секунданте, господине,

ја чекам освету

све ове године!

Видите ли ми противника,

стиже ли на посљедњи свој

састанак у животу?

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Чији је састанак посљедњи,

чији није,

далеко је од мене да судим,

мој сињоре од Сињорије!

Стојим између вас двојице,

а велики Алах над вама,

ја само уживам повјерење обојице.

ДИ ЛУКА:

Некоме ће закукати мајка!

Ја сам на мегдан стигао пјешице,

из оног тамо замка,

и вратићу се пјешице... Осјећам се

као у лову, али само не знам

шта ће коњ противнику моме,

ако не лешину да му врати

у Падову?

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Свакоме коњ треба,

племенити витеже.

На коњу се у Стамбол може стићи,

копном Далмације,

7 0

К о с т и м у т о п и ј е

а мислим да баш то Ђурђе смјера.

Боли га Црна Гора

од чемера...

ДИ ЛУКА:

Секунданте,

де провјерите оружје

противника мога!

Набити отров на врх мача,

то зликовци знају,

раде то мужеви од срама и плача!

ЂУРЂЕ ( отпасује мач):

Кнеже од Равене,

Матео ди Лука,

почујте, о, почујте, на мегдану:

Ви, Равењани,

лукави сте и подли као лисице,

вријеђали сте ме док бијах тамо

команданте ваше тамнице!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Није час да се ријечима

изгладе стари рачуни,

дајте ми врх мача,

о, добри Ђурђе!

( Провјерава Ђурђев мач).

Нема отрова,

челик је чист као сунце, без хрђе!

ДИ ЛУКА:

Нијесте ни Ви,

7 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

кнеже од Цетиња,

ни цвјећка у прољеће,

ни икона, нити светиња!

ХЕВЕЗ-БЕГ ( Ди Луки):

Молим провјеру Вашег мача,

сињоре!

ЂУРЂЕ ( Хевез-бегу):

Не провјеравајте

никоговића сабљу,

Хевез-беже!

Неће ме он данас

ни очешати вршком мача.

Никоговиће ове отров

само у срцу жеже!

ДИ ЛУКА ( напада):

Охоли и пријеки

кнеже дивљох Словена,

прогутаће те ова земља,

мајка моја,

Равена!

ЂУРЂЕ ( брани се јатаганом):

Кукавице сиња,

ја нећу ни вадити

дугог мача на те!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Секундант ваш

и свједок непристрасни,

7 2

К о с т и м у т о п и ј е

моли вас, господо,

уздржите се

од увреда гласних!

ДИ ЛУКА:

Ах, дуго чекани дане!

Руко моја,

отвори суманутом витезу,

баш двије,

на грлу и на срцу ране!

ЂУРЂЕ ( напада):

Ја се не молим дану,

молим се ноћи,

пошто смакнем крвника, да ме

покрије плаштом својим до Задра.

Сам ћу од Задра,

сам ћу до Скадра!

ДИ ЛУКА ( посјече противника по руци):

Ево мог одговора!

Сад сте већ ближи

црној земљи Равене!

ЂУРЂЕ ( вади мач):

Равена Вас је родила,

господине,

па нек’ се отвори сада

да Вас опет прими у се!

ХЕВЕЗ-БЕГ ( Ди Луки):

Лијеви бок пазите,

кнеже!

7 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЂУРЂЕ

( задаје смртоносни ударац):

Доцкан!

Мртви сте,

о, равенски витеже!

ДИ ЛУКА:

Нијесам...

Не дај Боже!

ЂУРЂЕ:

Када Вас упита ова земља,

о, Матео ди Лука,

за мене већ паклена и туђа:

Ко ли те уби, ви одговорите:

Уби ме гњев кнеза,

Ивана Црнојевића сина,

Ђурђа!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Част извршена,

ноћ тамна пада...

Вакат је, кнеже!

ЂУРЂЕ:

Крећемо!

Проведи лађу испод мога двора

на Канале Гранде!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Зар туда,

кнеже?

7 4

К о с т и м у т о п и ј е

ЂУРЂЕ:

А куда друго?

Хоћу видјети посљедњи пут

оне за коју ме крв и срце вежу!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Мисли на свој дуги пут сада,

охоли Ивана сине...

Чека те Стамбол –

цар у Стамболу!

ЂУРЂЕ:

Стамбол је тамо,

ђе моје срце спи,

иза прозора, горе,

посланиче!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Не, не, Стамбол је тамо

гдје те цар чека,

гдје те брат чека,

несрећниче!

( Канале Гранде, свијетла вода се љеска на мјесечини.

Изнад канала диже се венецијанска палача, и један прозор

је освијетљен. На прозору се виде главице шесторо дјеце

и Изабета. Кад се у углу сцене појави Ђурђева лађа, дјеца

машу. Радња се сада пренесе на салон Ђурђева бившег дома. ) ИЗАБЕТА ( уплакана, дјеци):

Антоније!

Иване, сине,

сунце јарко!...

7 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ЋЕРКИЦА МЛАЂА:

О, мајко!

ИЗАБЕТА:

Константине,

свијетло мојих очију!

ЋЕРКИЦА СТАРИЈА:

О, мати,

кад бих ти могла сада,

своје срце дати!...

ИЗАБЕТА:

Зашто,

моја кћери старија?

ЋЕРКИЦА СТАРИЈА:

Да твоје те мање боли,

срце, о мати,

најмилија!

ИЗАБЕТА:

Кад би срце могло поћи

из једних груди у друге,

кћери старија,

овога трена би моје срце скочило

право у ону лађу доље –

у груд онога ком бијах најмилија!...

( Лађа се зауставља. Ђурђе шири руке према прозору.)

ЂУРЂЕ ( Хевез-бегу):

Срце ми искочи из груда мог,

7 6

К о с т и м у т о п и ј е

изгуби се моје срце,

и напусти ме,

беже!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Царевина је пуна срцâ,

у Стамболу ћеш наћи друго,

и веће срце,

о, кнеже!

ЂУРЂЕ:

Нема већег срца од оног

које изгубимо,

нема ширег срца

од срца сина,

Турчине!

(Салон. Изабета грли дјецу у очају. )

ИЗАБЕТА:

Соломоне,

мој сине!...

ЋЕРКИЦА СТАРИЈА:

Зашто сте се растали,

ти и наш тата,

о, мати?

ИЗАБЕТА:

Бог ће на то

одговор дати?

( Окупља дјецу и води их на прозор. )

7 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Ћеркице златне!

Антоније,

Иване!

Костантине,

Соломоне,

моја дјецо и моје ране!...

Гледајте доље

у Канале Гранде,

као што бисте гледали

у Цетињско поље,

које вас роди...

Она лађа на води,

оно је гњев и охолост вашег оца!

Лађар, који броди,

Турчин је клети,

он вашег оца у смрт води...

А онај витез у господском одијелу –

отац је несрећни ваш –

који узе ме заувијек и узе ме цијелу...

Груди испод оне бијеле кошуље,

само његове сада што су,

некоћ бијаху моје –

напустило их је срце,

па сада мртве плове

до обала Турске...

( Ноћ. Свјетла Венеције. Лађа клизи каналом између

свјетала).

ЂУРЂЕ:

Шта рече моја жена?

Не чујем добро...

7 8

К о с т и м у т о п и ј е

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Ма пусти,

ријечи вјетар носи,

мој побро...

( Завесла снажно).

Стамбол те чека,

и рођени брат, Станиша.

ЂУРЂЕ:

Олуја се спрема...!

ХЕВЕЗ-БЕГ:

Заборави жену,

Ђурђе!

Цар те чека,

повратка у Млетке

теби нема...!

( Завјеса. У запису изнад застрте сцене читамо следеће): Ђурђе Црнојевић је напустио Венецију, вратио се преко

Будве у Цетиње и дигао устанак против Турака 1501. годи-

не, али им је убрзо пао у руке. Претпоставља се да је умро

или 1501. године, на имању у Анадолији, које му је додије-

лио султан Бајазит II, или неколико година касније. Неки

извори помињу као годину смрти 1514, када Ђурђев брат

Станиша – Станко, познатији као Скендер-бег (управљао

Црном Гором 1514-1528) пише млетачкој Сињорији молећи

да пружи помоћ удовици Изабети и дјеци, но није извјесно

да је Ђурђе тада био жив.

7 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Константин Црнојевић, најстарији син Изабете и

Ђурђа, оженио се 1523. године Маријом, ћерком Зуан Ма-

тије Контарини.

Мајстор Макарије отишао је најприје у Трговиште, у

Румунији, и тамо наставио да штампа ћириличне књиге,

а живот му је окончан 1528. године у Хиландару.

Божидар Вуковић Подгоричанин, издавач у Венецији,

одакле је ширио ћириличне књиге по словенском свијету,

упокојио се 1540. године и сахрањен је на острву Старчева

Горица у свом Диоклитском језеру.

Иван, син Константина Црнојевића, а унук Изабете и

Ђурђа, оженио се 1547. године Паолом, ћерком Зуанфранче-

ска Д’Алберти; други пут се оженио Розом, ћерком Габрије-

ла Валареса, 1559. године.

Ветор Црнојевић, Иванов син, а Ђурђев и Изабетин

унук, оженио се 1584. године Јеленом, ћерком Пјера Калба.

О смрти Изабете Еризо–Црнојевић нема, историјских,

података.

КРАЈ

8 0

ПЕЈЗАЖ У KОМ СЕ ВИДИ ЈОШ

ПОНЕШТО ОСИМ ЛОВЦА

И ЗВИЈЕРИ

Kаним рећи, ријеч-двије, у кратком обраћању читаоцу,

заинтересованом за карактер и повијест црногорске ди-

пломације, о двојици, Паштровића.

Расеобне, дијаспорне судбине их везују, једнога за ев-

ропски Запад, другога, за Исток. И дјело им је расеобно,

сачувано на два језика (membra disiecta, разбацани удови);

један латински, други словински.

Први је Марин Бечић (1468-1526), родом Паштровић,

хуманиста, ректор јавне школе (у Дубровнику, 1492. г., кад

се у преобразби куха читав свијет, па ни наши примор-

ци не сједе скрштених руку). Пријатељ је пјесника Ивана

Гучетића, тајник млетачке флоте (у Напуљу), дипломата,

говорник, књижевник, ренесансни и свјетски човјек.

Био је посредник на дипломатскм негоцијацијама, у

Падови и Бреши (гдје је шеф универзитетске катедре), при-

ликом оснутка Венецијанске хуманистичке школе, којом је

руководио, те најзад професор класичких наука у Мантови.

И јавни радник, читавог живота – полемичар, којег су на-

пали ауторитети, као Pietro Bembo (1470-1547), кардинал,

књижевни теоретичар, пјесник, те Gregorio Amadeo (1464-

1541), хуманиста, писац, полемичар.

Бечић се дјечаком затекао, у Улцињу, кад су Турци

освојили родни Скадар, а родитељи му допали ропства

8 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

– отац Марин, такође дипломата, млетачки представник

на отоманском двору, и мајка, Талијанка родом, Bianca

Pagnano. Одатле је евакуисан у Италију, гдје студира кла-

сичке дисциплине, на латинском и грчком.

У Улцињ се вратио са бакаларском дипломом, да се

ожени Kатарином, ћерком Pasquala Dabra, и она му је, како

наводе, талијански извори, прва жена.

Своја дјела Бечић је штампао у Венецији, Бреши и Па-

дови. По старом, добром обичају образованих писаца, бо-

равак у неком граду искористио би да редигује и за штампу

спреми своја дјела – критичке осврте на класике (Plinius,

Cicero, Vergilius, Quintilianus), говоре јавне, и панегирике, намијењене политичарима, учењацима.

Други пут се оженио са Izabellom Gonzaga, у Мантови,

али ни ту, гдје је испросио њену руку, каже Шиме Љубић,

књижевна му страст није дала мира – но мантовански

спјев о владарима, и писцима, загубљен је, засада.

Од Марина Бечића остало је седам књига: 1) Прилози

уз Плинија; 2) Умијеће Цицеронових “Говора”; 3) Три по-

главља “Разних запажања”; 4) Биљешке уз Вергилија; 5)

Запажања о Ливију и Фабију; 6) Kоментари уз Персија; 7)

Збирка опсервација уз Прву књигу Плинијеву (аутор мис-

ли на “Природну историју”, прим. ГЧ).

Дјела су му похрањена у Венецији и Апостолској библи-

отеци у Ватикану. О њему нико није објављивао од наших

старих писаца, до нешто, споменарски, али драгоцјено,

земљак му из Паштровића, Дионисије Миковић, уредник

Великог илустрованог календара Бока, у свом часопису

(Kотор, 1913, 38-48).

Kо је тај други у државној служби?

Нема ту неке велике филозофије шта је дипломација

– то су људи који ову дјелатност креирају, и спроводе, и

8 2

К о с т и м у т о п и ј е

државе, у име којих они тумаче у иностранству вољу своје

владе. Друга је степеница да дипломата представља своју

државу, пред партнерском владом, а трећа, технички ин-

тересантна не мање од прве, да своју владу обавјештава о

јавним и тајним пословима оне тамо владе.

То би било све, ако се, наравно, додају романтичне

представе о мужевним бакенбардима, тијесно скројеним

фраковима, баловима, рукољубима, и тајним ложама, које

тако спретно сервира 19. вијек. И ако се дометне томе вој-

на, углавном обавјештајна, дипломатска радња.

Но, мене овдје занима претекст дипломатског роман-

тизма – 18. вијек Марије Терезије, и једна фигура са нашег

тла у њему, наше горе лист, Паштровић (неки га везују

дубље, родом, за пивљанско село Пишче, међу њима

историчар књижевности, Милорад Павић). Маркантан,

ријетко мужеван портрет који братими рат, са једне и

дипломатске, негоцијације, са друге стране. Предшасник

модерне војне дипломације. Историја црногорске држав-

ности незамислива је без људи, који су корачали његовом

стазом, у загрљају, војне и дипломатске, акције.

Овај човјек је привлачан по свом књижевном ствара-

лаштву ван романтичних представа. То је мушкарац који

оснажује класичну представу о модерној европској дипло-

мацији, упркос томе што је у првом реду часник: Симеон

Пишчевић (1731-1798).

С једне стране, дипломата у класичном (акредитив-

ном) смислу, Пишчевић, није био, из простог разлога што

није заступао, једну државу. Руска царица га није опуно-

моћила, а српске, државе, практично није имао (његово

доба форматира нације у оквиру империја, царстава) –

тако да за дипломатску, радњу, којом се он с времена на

вријеме другопозивно бавио, остаје онај вакуум између

8 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

административне несређености, с једне, и приватног до-

живљаја службе народу, са друге стране.

Није наодмет консултовати Voltairea (“Политика и оружје

су најприроднија занимања мушкарца, јер он увијек или

преговара, или се бори”); ни модерну америчку војну дипло-

матију (“The soldier is the stateman’s junior partner” – Matthew Ridgway); или, пак, америчку политичку мисао која је дуго,

до данас, задржала тијесну везу између државних и војних

послова (“Човјек се не може квалификовати за дужност

државника прије него прође студиј војне науке у најширем

значењу” – Ј. М. Schofield); било како било, војна диплома-

ција стоји иза државне са промјенљивом видљивошћу, а у

Пишчевићево доба, она је знатно искорачила из сјенке, јер

стварање државе без ње није ништа.

Акредитивна дипломација тада није имала тежину коју

данас има. - Уосталом, и за интерес црногорске теократске

власти – а она је била у државном погледу кудикамо, само-

свјеснија, од било којег јужнословенског народа –, (за ране

Бокеље да не трошим ријечи, какав је био Марин Бечић),

пословали су изасланици, посланици, депутати, делегира-

ни и неделегирани појединци, па богме, и, самозванци.

Разлог за повезивање униформе, фрака и пера не морам

дуго тражити – лежи ту, надохват руке, у стваралаштву Ми-

лоша Црњанског. Пишчевић је инспирисао непоновљиви

роман српске и југословенске књижевности, Сеобе, те му

вриједи завирити у судбину. Све да човјек из Паштровића

није написао ништа. А јесте, он је најплоднији дипломат-

ски писац који се послужио предвуковским језиком, и дје-

ло му је незаобилазно, на више нивоа, не само у локалном

већ европском контексту.

Одмах видим да читалац диже обрве: откуд Пишчевић

наше горе лист, зар он није рођен у Шиду, зар му отац није

командир подунавске ландмилиције? Најзад, зар се није

8 4

К о с т и м у т о п и ј е

школовао на језику који он не зове, као ми, већ као претход-

ници и савременици из старог краја, нпр. Андрија Змаје-

вић, Иван Антун Ненадић – словенски; или, као барокни

пјесник Џиво Болица Kокољић, “словински језик мили”?

Мој одговор је да. – Јер сам ја добро читао Јосифа Фла-

вија, посебно Рат жидовски, и научио понешто од Јевреја, а то што се од њих научи, научи се заувијек. Прије свега, да

је човјеку мајка она жена, и она земља, која га је родила, и

да се човјек, мајци и земљи, обраћа на један начин, посеб-

ним тоном, а читавом свијету на други.

Говор о мајци, и говор о домовини, дубоко се разликује

од свих других врста говора. Па и човјек којем пође за ру-

ком, да свој живот, исприча, напише, другима, издваја се.

Према томе, треба поштовати његову ријеч о мајци. Треба

човјека пустити нека прича сам – а Пишчевић је ту недвојбен:

„О земљи Паштројевича овако детаљно пишем зато

што је то моја прва и најстарија отаџбина…”

Од свих могућих историја, од свих историописања, нај-

важнија је историја савремености. Утјеха савремености

нај већа је утјеха у животу. Зато ме размишљалачка страст о

савремености, оствареној у жанру животописа, води Пишче-

вићу, и осјећам га топло, упркос понору патоса. Не зато што

је он историјски поуздан (има на стотине званичних исто-

ричара прецизнијих од њега), већ зато што шири радијацију

топлине, духовног оптимизма, кад је најтеже, упркос крутом

ставу официра и, другопозивном, ставу војног дипломате.

Опскурна је слика 18. стољећа, црно-бијела техника, убр-

зо, постане досадна, а то је слика борбе са Турцима, предви-

дљива већ након првих тонова у петстогодишњој сапуници

о Давиду и Голијату. Треба уметнути штогод за западњачки

критички рам, неки пезјаж гдје се осим ловца, и звијери,

види још понешто, шума, небо, интелектуална историја.

8 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

А оних, који ту другост, пружају, мало је. Један је Пиш-

чевић. Добро га види Бошко Петровић: “Пишчевић је и

прва – а већ тако необично развијена – појава себи сувре-

меног европског рационалистичког духа у нас” (види Си-

меон Пишчевић: Мемоари, Н. Сад, 1972, 29).

Он је окренуо страницу, ван схематике, поглед упро

према говору Европе. Приступа европском дискурсу, кроз

службу, најприје аустроугарску, касније руску. И рукописи

су му такви, два главна рада, у досадашњим издањима с

насловима Истрија и Мемоари – као кад се мијења свјетло

на позорници, плоча и музика.

Тако је настала повијесна слика ратова и дипломације,

из Пишчевићева пера, а ову је, читаво стољеће након на-

станка, слависта Нил Попов (1833-1892), извео на јавну

позорницу средивши оригинални рукопис ауторов. Пиш-

чевић је био практично у бункеру, сто година, до руског

издања и двјеста, до српскохрватског (издао га је, и предго-

вор му написао, Петровић у Матици српској, 1972).

Потом Црњански, у згуснутом, снажнијем свјетлу, дух

доба и genius locci пренио је, из мемоаристике, у поетику

романа Сеобе. Тако је све то реинкарнирано, степеницу

по степеницу, до слике која дипломацију уводи у њен при-

марни рам: ратови, безбједност, информације и ту је, ста-

билизује, као технику која влада вољом култура и народа.

Kао државну утјеху савремености.

Црњански се може, додуше, у рецепцији, блиједо обнови-

ти преко властитих ријечи: “мочвара”; “полк”; “Вук (Волкан)

Исакович”; “сеобе”; “смрт”; “славено-подунавски”; “Писче-

вич”; “човек треба да има у животу једну земљу, и једну жену, мајоре Беренклау!”; “испунити судбину”; “сердце”; “госпожа

Жофина”, и толиких других… Но, спонтану поетику, која из-

вире сама самцита, из земље, из жене, нико још није досегао.

8 6

К о с т и м у т о п и ј е

Пишчевић је почео да биљежи своје успомене – 1775.

године, пошто је свршио каријеру часника, до пред смрт. У

18. стољећу војне и дипломатске успомене су неодвојиве,

а кад се мало загледа, у свим временима је тако: диплома-

ција је неодвојива од безбједносних проблема.

Занимљива му је лектира, читба, база компилације без

које је незамисливо ово енциклопедијско доба. Жив је он,

војни и помало дипломатски, учесник једне игре, која ће се

дуго, до данас, са промјенљивим успјехом, ту играти.

Пишчевић своје животно дјело почиње причом о Или-

рији. Ослања се на француског дипломату, кнеза Диканжа

(Charles du Fresne du Cange, 1610-1688), првог западног би-

зантолога, од којег, у годинама формирања, учи балканску

историју из једног компилираног издања.

Знамо да је читао Мавра Орбина (1563-1611), и користио

превод Саве Владиславића овог дјела на руски, што ће рећи

да је и тим путем, а не само преко француске бизантоло-

гије, стекао фамилијаран увид у Љетопис попа Дукљанина

(Пишчевић га зове Диоклеас), и у генос предака.

Читао је и компилирао, свог, сувременика, аустријског

дипломату у Лондону, грофа Таубеа (Friedrich Wilhelm von

Taube, 1728-1778), историјат Славоније, писан по дипло-

матским инструкцијама Беча, те латинског историчара

именом Christoph Martin Keller (1638-1707).

При руци му је био талијански дипломатски писац Gio-

vanni Botero (1544-1617), са својим насловом Универзални

односи, противник, Machijavellija и претеча раних, либе-

ралних мислилаца Johna Lockea (1632-1704) и Adama Smitha

(1723-1790).

Пишчевић је одржавао контакт са Василијем Петро-

вићем, државником и дипломатом, који је инспирисао ру-

ске званичнике за дипломатско пословање са ЦГ; радили

8 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

су заједно на евакуацији Црногораца у Русију (био је члан

“црногорске комисије”, одређен да прима исељенике, на

граници са Турском); формирао се под заштитом кнеза

Потемкина (1739-1791), можда најофанзивнијег диплома-

те свога доба, ком је повјерио сина, будућег високог часни-

ка и такође дипломату, по другом позиву, након преласка

из војне у цивилну службу (Александар Пишчевић, и сам

писац: Мој живот 1764-1805).

8 8

У РУЖИ ВЈЕТРОВА

Будва, предхришћански град на нашем приморју, што

га помиње још Софокле са Колона у драмском спјеву Оно-

макло, али и Александријац Калимахос, велики филолог, васпитач Птоломеја Филаделфа, у свом дактилском хекса-

метру, лежи у ружи вјетрова на раскршћу два хришћан-

ства – источног и западног и током читаве своје културне

историје упија ону позитивну енергију манихејске климе

утицаја, типичну за мјеста са дугим генетичким памћењем

у култури и митологији.1

Историја је памти по етимолошком дискурсу „воловске

запреге” које су, дакле, ону легендарну фигуру именом Кад-

мо, сина феничанског краљевског пара Агенора и Телефосе,

довезле да прискочи у помоћ локалним Енхелејима (Или-

ри), те Будва постаје варош која ће своје најдубље коријене

вући из чисте књижевне традиције. Градић на раскршћу

разних утицаја, вјере и интереса, већ у свом површном бе-

недиктинском искуству, у раном средњем вијеку акцептира

писмену традицију, да би се у расцвату старог штампарства

и он придружио оном, тако дирљивом континенталном ду-

ховном напору тога доба, да се властитим индивидуалним

гестом обиљежи непоновљивост локалног искуства.

Грчка колонизација локалног подручја донијела је

много тога што ће трајно остати у темељима будванске

1

Први пут објављено у монографији: Будва, Београд, 1996.

8 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

препознатљивости од најранијих времена, па су и грчки

писци, послије оног недостижног трагичара са Колона,

бавили се њоме. Скилак, полихистор, не без литерарних

претензија, помиње илирско племе Мајине, које је наводно

живјело око Неретве, па се претпоставља да топоним Ма-

ине од њих коријен вуче.

Иако је Плиније Млађи, који је посјетио Будву у I вије-

ку, назвао ову „градом римских грађана” (Urbs civium

Romanorum) немамо озбиљних упоришта да вјерујемо како

се то може односити и на околна насеља. Просто, Будву

није могло да роди ништа друго до море са свом оном сна-

гом утицаја и значења, што је поморски саобраћај и трго-

вина шири на све области грађанске праксе.

Анали спомињу покрштавање Словена и изградњу

цркве Св. Марије на Пунти, у којој су били бенедиктинци,

но, по правилу, из историјских и повијесних пора ових

повеља избија оно што се показује најбитније у времену:

писана култура. Будва је вјечно отворена - године 1089.

потчињена је Барској бискупији, гдје, додуше, столује и

„примас краљевства Србије” (primas de regni Serviae), али

већ неких седам година касније у њој логорују Крсташи, а

о њеном племству, уређењу и управи сазнајемо из Љето-

писа попа Дукљанина.

Душана I Силног, под чијом је управом српска држава

прерасла у царство, историја налази у Будви, гдје у цркви

Санта Марија ин Пунта оставља једну повељу, а недале-

ко, у Паштровићима, гради прелијепи манастир Дуљево,

по свој прилици године 1346. Стотинама година затрпа-

на фреска са ликом св. Димитрија и са неколико ликова

ктитора, обновљена је 1995. године. Уз царево име и ка-

лендарску црту која полови 14. вијек (1350. година) везује

се и стари грбљански манастир у најближем будванском

9 0

К о с т и м у т о п и ј е

сусједству, именован по селу Ластви, у којем је прије више

од пет и по вјекова усвојен Грбаљски законик.

Будванин Никола Маињанин, који је у бурном опро-

штају од средњег вијека мирио српске племиће са Матијом

Корвином, у циљу склапања савеза и комплота против Ту-

рака, слави свога мача додао је и славу пера. Дјела његова,

амбициозна, углавном у богословском погледу, данас се

чувају у Апостолској библиотеци у Ватикану.

Будва је једна од ријетких вароши у цијелом медите-

ранском крају која је сачувала аутохтони средњовјековни

изглед, докле је могуће, и формирала, такође, аутономни и

неодољиви пучки гест у културној супстанци; има повелик

број цркава, како у граду тако и у ближој околини, које су

до данас, упркос слијепим силама туђих војски, сачувале

своју љепоту. Уосталом, паштровски округ је међу црно-

горским крајевима убједљиво најнасељенији сакралним

објектима и споменицима културе.

Цркве Св. Ивана, Св. Тројице, Св. Петра, Св. Николе

на Шкољу, Св. Саве, Св. Томе и Св. Илије, Св. Крста у Но-

восељу и бројни манастири у будванском региону: Подла-

ства, Стањевићи, Подмаине, Подострог, Градишта, богати

Режевићи и прекрасна Прасквица, спадају у најљепше

и најзначајније културно-историјске споменике јужно-

балканских простора. Сва ова здања, нека очувана, нека,

богме, оштећена, нека која и сада васкрсавају, као мана-

стир Војнићи у врховима паштровских планина, свједоче

о златним рукама наших предака, стијешњених у ружи

вјерских вјетрова, загледаних у медитеранску боју, климу

и духовни дрхтај у огледалу мора.

Лијепо је што се данас у Будви виде и обиљежавају

родне куће Стефана Зановића, Крста, илити Кристифора

Ивановића (1628-1688), пјесника, хроничара позоришта, у

9 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ком је, као у Џону Дону, с подједнаким правом проговарао

свештеник и писац, који се, пак, огледао и у мелодрами

(извор опере), те С.М. Љубише, приповједача, новелисте

и политичара. Историја писмености у овим крајевима

вуче лозу много вјекова раније. Неки од њих посјећивали

су будванску граматикалну школу, коју у XVII вијеку воде

фрањевци.

Манастирска култура, тај особити византијско-ме-

дитерански идиом, коме има да захвалимо што је наша

утуљена ћириличка писменост смогла снаге да се пренесе

и претури из средњег у нови вијек, по цијену невиђених

страдања под туђином и у паштровском је крају успјела да

пренесе средњовјековни гест византијско-млетачког укр-

штања у кристални нововјековни путир романско-конти-

ненталног сјаја.

Тако је манастир Прасквица био, не само што му име

каже, него и школа коју су похађали ђаци, и то веома дуго.

Скромна библиотека, која се и данас ондје налази, а која

је некоћ, канда, била богатија, чувала је уз манастир на-

раштаје од исламизације и заборава вјере, а манастирско

фреско-сликарство сјај поријекла и навике живота. Леген-

да каже да је његова црква саграђена прије шизматичне

1054. године, те да ју је нека два и по вијека касније посје-

тио највећи српски ктитор, краљ Милутин.

Манастир Дуљево, са прелијепом фреском већ спомену-

тог Св. Димитрија, и, по свој прилици, ктиторском фигуром

краља Милутина на наспрамном зиду, будући метох Дечан-

ске лавре, закалуђерио је патријарха Арсенија Чарнојевића.

Будва и Паштровићи, то је знак укрштања култура и

утицаја: негдје отприлике у исто вријеме будвански пјес-

ник Крсто Ивановић објављује у Венецији своје мелодра-

ме на талијанском, од којих ће се најгласовитија, Кирка

9 2

К о с т и м у т о п и ј е

инсценирати касније у Бечу, за рођендан једног цара. Ако

је, пак, Кирка хомерски сиже, по коме заводница претвара

своје љубавнике у свиње, Ивановићев шекспировски нас-

лов Кориолан извешће се коју годину касније пред више од

двије хиљаде званица из читаве Европе.

Много година касније, у једном затвору у Амстердаму,

притиснут повјерилачким оптужбама и теретом части, један

чувени Будванин из локалног Бабиндола, пјесник и конте,

авантуриста и претендент на пријесто, каваљер и карташ,

савјетник крунисаних глава, али и сужањ, заборављени

кнез, илустроваће у посљедњим часовимасвога живота

колико сурово, толико и лијепо укрштање утицаја у Будви

и око ње, не само вјетрова византијских и медитеранских,

него чудесних и бурних времена у развоју културе и духа.

Био је то Стефан Зановић. Он је написао двадесетак брзо-

плетих књижица на неколико језика, али је у књижевности

неоправдано заборављен. Стефан је био дијете претакања

навика и култура, обичаја и гена, сензибилитета и принци-

па, а завршио је као лажни принц у трагичном раздобљу.

Зановићево књижевно дјело почело је да се истражује

тек у посљедње вријеме, и ту има још доста посла, али

остаје чињеница да су ту чудесну и непоновљиву фигуру

заборавиле готово све кључне антологије, односно хресто-

матије осамнаестог вијека. Умро је као што је и живио – од

пустоловина и неконвенционалне књижевне страсти.

Ако бисмо, међутим, пажљиво претражили позоришне

коријене будванске дјелатности, која се данас овдје тако

интензивно развија, и која Будви пристоји као мало ком

нашем граду, наишли бисмо на једног писца, можда најс-

кромнијег од свих Будвана, изузимајући Љубишу, који је

остао најприврженији од свих родној груди. То је Антун

Којовић (1751-1845).

9 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Рођен је исте године кад и његов суграђанин Стефан

Зановић, којег је надживио пуних педесет и девет година.

Он је, попут свог претходника од прије готово два вијека,

которског пјесника Јеронима Пиме, писао на народном

језику, али само пригодне пјесме. Проза му је на талијан-

ском. Можемо да жалимо данас што није сачуван његов

дневнички материјал, грађен неколико деценија. Иначе,

овај пјесник је тешко живио у свом времену, несхваћен –

сам се на то тужака у неким епистолама. Он дијели суд-

бину читаве једне билингвалне епохе, писаца принуђених

на изолацију од матерњег језика, који су чинили све да на

њему оставе пјеснички траг.

Карневализација пјесништва, народних шаљивих фор-

ми, дијаболерија и сотија, карневализација усмених и

писмених структура која је у свим медитеранским култу-

рама, срединама, баштинама и умјетничким формама дала

недостижан допринос цјелокупној народној западњачкој

култури у више карневалских облика и праваца, имала је

и у овом Будванину, за наше прилике, репрезентативног

представника.

9 4

С. М. ЉУБИША, ДИПЛОМАТА

Политика и смрт

У политику је Стефан Митров Љубиша2 ступио, према

биографији на њемачком, односно, према архиву и актима

аустро-угарског Reichrata, ревoлуционарне 1848. године.

Рођен је у Будви, године 1824, у племену паштровском, по-

знатом историји јужнословенских простора.3 Он се залагао

за припајање Далмације Хрватској, што је испровоцирало

2

Нити сам икада писао пригодне, и јубиларне, текстове, нити сада пишем, с нешто мало изузетака, иако би се у овом случају то могло и закључити

поводом 140-огодишњице Љубишине смрти (1878-2018); напротив, глав-

ни мотив овог рада, а то је дијалошка природа пишчевог говора о свијету, говорна и разговорна тензија, и вокација његова, израсла и надрасла не

мало из дипломатског и политичког (преговарачког) искуства, основна је

инспирација за бављење његовом прозом и дипломатском дјелатношћу, а

јубиларна година 2018, заслужује, свакако, помен и даље од помена овог

писца, али се у нарави више поклапа са потребом нашег доба да се свечано

одреди према писцу и дипломати из бурних година зрелог XIX стољећа.

3

Дионисије Миковић пише, поводом пишчевог блиског рођака, брата од

стрица, митрополита Висариона, сљедеће: „Жалити је само, што у мно-

жењу (као и многа поражена племена 1343. године) досле слабо расте

(мисли се слабо расте племе Паштровићи, прим. Г.Ч.), све од оног кобног

доба, од кад Лудвиг IV, угарски краљ за Голијем Врхом (Трманом) год.

1343. заборави на Бога, на слику чојка, и на име краља, те обману вјеру, запљува правду, и посјече 1.400 паштровских Срба. Књига те грозне, не-

човјечне, богомрске слике, броји само 120 Љубиша.”

Уп. Митрополит црногорски Висарион Љубиша, написао Дионисије

Миковић, изд. А. Пајевића, Нови Сад, 1886, стр. 6.

9 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

реакцију проиталијански оријентисане будванске кому-

нитади, те је добио отказ из градске нотарске службе.4

Извори на њемачком, даље, тврде да је од 1865. године

био градоначелник Будве, у чему наша документација није

сасвим провјерена, а можда, усљед недостатка података,

ни провјерљива. За даљи навод, nota bene, да је писац у

периоду 1866-1870. био посланик Далматинског сабора,

поред домаћих, изворе и стране имамо.5

И домаћа је критика, југословенска у цјелини, скренула

пажњу на пишчев политички рад, додуше знатно доцније

у односу на главни ток интереса за њега – за приповједачку

умјетност. Потом се и нова критика укључила у интересо-

вање за шире поље пишчеве ауре, што ће рећи за европски

оквир размишљања и рада. Све то, разумије се, није до-

вољно. О Љубиши дипломати још није речено ни нешто

пристојно обимно, камоли довољно. Он спада у прве, или

барем у водеће, југословенске-европске, дакако и црно-

горске-европске, ауторе, и оквиру њином, заједничком,

посебан радијус и ауру у зрачењу даје – кад у тој заједници

његова доба ствари тако посматрамо. Разматрана је њего-

ва политичка профилација у чланцима, не у студијама.6

4 Види:

Österreichische Biographische Lexikon 1815–1950, Bd. 5, Wien, kapit.

Ljubisa, S. M. Schriftsteller und politiker, с. 255.

О првим политичким корацима младог Љубише увјерава нас и дру-

ги њемачки извор, Reichraths-Almanach fur die session 1867, види Univ-Buchhandlungm Wien, kapit. Ljubisa (Stephan), с. 124-125.

5

Österreichischer Biographisches Lexikon, Ibid .

6 „Национално и политичко дјеловање Стефана Митрова Љубише по-

дијелили бисмо, условно, ради прегледнијег разматрања, на три периода: први, од 1824. до 1861. године, други, од 1861. до 1870. године, и трећи, од

1870. до 1878. године. (…)

Љубиша је рођен у Будви 1824. године. Тада је то била аустријска

Далмација, формирана послије 1815. године од некадашњих млетачких

посједа, Далмације и Боке, те Дубровачке републике. Та територија, од

9 6

К о с т и м у т о п и ј е

Далматински сабор7 га је 1861. делегирао у Царевинско

вијеће у Бечу, тијело бирано тада још посредно, као посла-

ника из општине Котор, а заклетву посланичку положио је

2. маја те године.8 Исте године пријављен је као општински

секретар, са станом у Будви.

Још једном га је домаћи изборни округ делегирао, у Беч,

те је 3. 06. 1867. положио заклетву. Године 1870. 3. 07. резиг-

нирао је, у саставу колективне оставке словенских депутата,

као израз неслагања са уставним устројством монархије.

Може се рећи да је писац током читаве своје дипломатске,

Раба на сјеверу до Сутомора на југу, позната као Краљевина Далмација, остаће аустријска покрајина све до 1918. године. У тој Аустрији Љубиша

је и умро. Аустријска Далмација била је једна од најсиромашнијих ау-

стријских покрајина, са бројним сељаштвом, осиромашеним племством, слабашном грађанском класом највише компрадорског типа, те бројним

свећенством и малобројном национално свјесном интелигенцијом, у

чијим је редовима ситан поп имао значајно мјесто. (…)

Насупрот аутономашима, историјски се формирао славенски фронт, као антитуђински. Срећемо га јасно већ 1848. године, да би се 1861. уо-

бличио у Далматинску народну странку, као заједничку политичку ор-

ганизацију далматинских Хрвата и Срба. У том колу од самог његовог

почетка био је један од коловођа и Стефан Митров Љубиша. Он је, као

најистакнутији представник Боке Которске, имао веома видну улогу у

свим тим, врло конкретним политичким и националним прегоњењима, почевши од питања положаја нашег језика у јавном животу, преко рада на

подизању националне свијести…

(…)

Све ово дјеловање интензивније почиње 1861. године, послије обнове

политичког живота у аустријским земљама и формирања Далматинског

сабора. Љубиша је у њих већ ушао национално, у смислу народњачком, антитуђинском, антиталијанашком, спреман, као један од невеликог

броја оних којима се могла похвалити тадашња Далматинска народна

странка.”

Уп. Раде Петровић, Стефан Митров Љубиша – национални и поли-

тички радник, ЦАНУ, Титоград, 1976, 125-6.

7

Далматински сабор је био представничко тијело под влашћу Аустроугар-

ске, основан г. 1861. у Задру.

Уп. Österreichischer Biographisches Lexikon, Ibid.

8

Stenographische Protokol e des Abgeordnetenhauses des Reichsrates 1861-1918.

9 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

рецимо шире политичке каријере, био у центру уставне ре-

организације једног царства, боље рећи напора за уставне

реформе, а за свог живота ни краја им није видио. Велико

и разноврсно дипломатско искуство стоји иза њега. Ово

искуство бациће снажно свјетло на дијалошки карактер

вокације и на дијалошке тензије код Љубише приповједача.

Опет га је домаћа политичка гарнитура предложила,

након формалне оставке, за Беч, да би 23.01.1872. заклетву

положио и остварио успјех на првим редовним изборима

за Reichrat 1873. покривајући, поред Котора, Рисан и Бу-

дву. Остао је посланик све до смрти, 11. 11. 1878.9

Смрт га је задесила у Хелеровом хотелу, Бургштрасе 2,

у Бечу. Ту је написао многе своје странице, за краћих, или

дужих боравака – нпр. већи дио г. 1878 – у самоћи („Дође ми

да пукнем међу овијем свијетом који нема ни душе ни чув-

ства”, каже у једном свом писму из 1873) – за прилике онога

доба, свакако, далеко од свога краја. Умро је сиромахом, in extrema miseria.10

У чешким изворима уредно су документовани датуми

када је Љубиша полагао заклетву у Reichratu, у Бечу, са да-

тумом смрти, који се готово поклапа са датумом последње

заклетве пет година раније: Ljubiša Stjepan Mitrov – Dalmácie

– venkovských obci – Kotor, Risan, Budva – Klub levého středu – slib složil 2.5.1861/3.6.1867/23.1.1872/13.11.1873, zemřel 11.11.1878.11

9 Види

Stenographische Protokolle, Ibid.

10 Мада се није осјећао добро, октобра мјесеца 1878. путовао је на Цетиње

да присуствује владичењу свога брата од стрица ВисарионаЉубише за цр-

ногорског владику. Био је то посљедњи сусрет са родним крајем. На путо-

вању је прехладио, добио јаки бронхитис, који је прерастао у тешку упалу

плућа, и умро у својој хотелској соби у Бечу 11. новембра 1878. године.

Уп. детаљније Мирослав Лукетић: Биографија Ст. М. Љубише, http://www.butua.com/knjizevnost/biografija_s_m_ljubise_m_luketic.htm 11 Seznam poslanců Poslanecké sněmovny Říšské rady, Prag, 2001.

9 8

К о с т и м у т о п и ј е

Аустријски извори кажу, у парламенту Аустроугарске

монархије подржавао је словенски народ свога краја, од-

бијајући италијанску језичку и културну доминацију.12

Био је до краја одан својој Народној странци,13 тада,

још увијек прије раскола, оријентисаној на слогу Хврата и

Срба, у посланичкој ложи познатој под популарним име-

ном Hohenwartklub. Љубишин клуб ће доживјети раскол

након његове смрти, а свједок разлаза биће задуго млађи

колега и дипломата из Боке гроф Ђорђе-Ђуро Војновић.

На крају политичке каријере, седамнаест година до-

цније, преселиће се у Доброту код Котора. Ту је продао

приватну библиотеку да би прехранио породицу. Ова нам

чињеница баца туробно свјетло на његов живот, проведен

у високој политици и узвишеном приповједачком дару и

мишљењу, а свршен у сиромаштву и очају.14

Оставши без ништа, наставља Мијушковић, из опти-

ке која се поклапа са стогодишњицом Љубишине смрти,

а не оскудијева у објективности, и пишчева породица је

12 Reichsraths-Almanach, Ibid.

13 Народна странка, популарно “народњаци” илити “анексионисти”, ос-

нована је 1861. године и дјеловала је у Далмацији под Аустроугарском

влашћу. Касније су се из ње издвојила два крила, тзв. “аутономаши” (“та-

лијанаши”) опредијељени за самосталну Далмацију под италијанском

управом (којима се Љубиша супротстављао од почетка свог политичког

дјеловања – прим. Г.Ч.) и “народњаци”, опредијељени за присаједињење

Далмације Хрватској и Славонији. Издавали су свој лист Il Nazionale, по-

чев од 1862. године и основали исте године Матицу далматинску.

14 „Кад се уз тако биједну Љубишину заоставштину дода и то да се у часу

смрти није код њега нашла ни пребијена пара, тако да је вјероватно и бо-

равио у хотелу на рачун путних трошкова које је као посланик у Царевин-

ском вијећу тек требало да добије, а уз то кад знамо да је он, да би могао

послати сина Митра на студије, продао своју, од оца наслијеђену, кућу у

Будви, морамо закључити не само да је умро као пуки сиромах, већ да је, ако не увијек, а оно дуго времена пред смрт веома тешко и биједно живио.”

Уп. опширније: Славко Мијушковић, Вентилација Љубишине заостав-

штине код Которског суда, у: Стефан Митров Љубиша, ЦАНУ, 1976, 169.

9 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

животарила у биједи. Исту судбину ће доживјети и по-

родица његовог сина, свршеног правника, чија се жена

послије његове смрти (1900. године) морала запослити у

једној трафици у Бечу да би прехранила дјецу, каже он.

Дипломатски занат

Посланик је политички представник, заступник, иза-

бран од народа да у законодавном тијелу заступа интересе

народа и земље, и онај који у другој држави заступа своју

земљу. Дипломата је, у ужем смислу ријечи, дипломатски

службеник, кадар да својом вјештином придобије кога за

што, у међународним односима (шири смисао), и опуно-

моћен да интересе земље свог поријекла износи, тумачи и

заступа пред другом страном (земља пријема).

У овом огледу о Љубиши, дипломати по професији, а

преговарачу по вокацији, ја ћу се трудити да не тражим па

и да забашурим, кад треба, разлике у овим професијама, а

потенцијалне противурјечности да изгладим, кад треба, и

кад се интелектуално и технички, рецимо, може. Са циљем,

треба ли додати, да Љубишин гласовити реалистички дија-

лог сагледам у свјетлу минорних поетичких свјетова, што их

је однио од куће, из племена, из братства, у срцу, с једне стра-

не, и преговарачког искуства дипломате, политичара, што га

бијаше стекао у мајорном и моћном оквиру једне империје.

Дипломатски се занат, суштински, не мијења, поготово

не брзо. Страна му је нагла промјена у мишљењу и смје-

ру и он спада у оне вјештине, блаже речено, које се прије

задовоље инструментаријем из традиционалног арсенала,

него што би, поготово не нагло, посегле за нечим новим.

Чак и данас, у условима када нас засипа и поплављује

сирова, гола текстуалност, текстуалност од електронског

пепела, дипломатска техника спада у најконзервативније

1 0 0

К о с т и м у т о п и ј е

интелектуалне технике, упркос томе што је на главном

пољу, у комуникацијама, брзина и дилувијална неуроза

рутински збрисала све на свом путу и човјека претворила

у роба новинске вијести и друштвених мрежа.

Управо на ово својство дипломатије указује у својој не-

давно објављеној књизи Дипломатија у раном исламском

свијету Мариjа Вају, историчарка међународне политике

са Оксфорда. „Извори представљају слику Арабљана и

Бизантинаца, не као сталних непријатеља на бојном пољу,

већ као цивилизованих преговарача који се у свом посло-

вању могу одлучити за миран пут”, каже ауторка.

Извор, приписан историчару и правнику имена Ибн

Ал-Фара (Багдад: 990-1066), да скратим, приказује како

Арабљани доживљавају дипломатско пословање прије

равно тисућу година. И ту нема неке разлике, да бисмо је

ми, који се данас овим послом бавимо, посебно запазили.

Квалитети у дипломатама тога доба нису нешто посебно

различити од данашњих, те визија коју износи Ибн Ал-Фа-

ра буди и данас интерес, има одјек, оставља траг.15

И њемачки канцелар Бизмарк има на уму, на неки на-

чин, исту идеју када каже: „Међународна политика је те-

чан елемент, који, према околностима, може бити и чврст,

али се са промјенама атмосфере враћа у своје агрегатно

стање.”16 Има разних токова, другим ријечима, али се сви

опет враћају у главно корито.

С. М. Љубиша је кадар, да се вратим главном току овог рада,

дијалошком карактеру пишчева искуства и поетике да своје

15 „The qualities valued in medieval Arab and Byzantine messengers are not dissimilar from those that make for succesful diplomats today, and Ibn al-Farra’s advice, and the examples he provides, have much contemporary interest and resonance.”

Уп. Maria Vaiou, Diplomacy in the Early Islamic World: A Tenth-Century Treatise on Arab-Byzantine Relations, Taurus Academic Studies, 2009, 192.

16 Уп.

Bismarck: His Authentic Biography, London, 2010, 572.

1 0 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

умјетничке и дискурзивне теме, увијек изнова, перманентно,

до без даха, одржи у течном, дијалошком, стању. Дијалошком

– то ће у датом случају рећи дијалектичком стању. Он је ра-

дио кроз разна свјетла, кроз многобројна свјетла, историјска

(турско и млетачко), егзистенцијална (дипломатско, обичај-

но, етничко, емотивно), и ловио преламање свјетла и свјетала

у свим њиним стањима. Из минорних свјетова свога рода,

Паштровића, и језика, српско-хрватског и бокељско-црно-

горског, до мајорних свјетала парламента једне империје,

гдје се чују гласови, политички, најразличитији. Љубиша је

читаву своју посланичку и дипломатску каријеру провео у

амбијенту борбе централизма и федерализма.17

Официјелну своју дипломатску културу, официјелно иску-

ство лично, све ово стечено упорним радом, он је преламао у

свом проседеу кроз незванични, народни, народносни спек-

тар и кроз искуство комунитади, своје, паштровске, окруже-

не одасвуд битно различитим свјетлосним свјетовима. Он

17 „Доминантна линија диобе у Посланичком дому Царевинског вијећа била

је спор двије непомирљиве државне концепције: 1) углавном њемачки дио

становништва тежио је снажној, либералној и централистичкој држави са

демократским режимом и широким грађанским слободама; 2) међу оста-

лим дјеловима популације превладали су напори за децентрализацију и

историјски засновану земаљску и народну аутономију. У случају Мађарске

по сриједи је био одлучни захтјев за обнову мађарске државе. Заговорници

федерализма гледали су на централистичку демократизацију с подозрењем

и непријатељски, те често прибјегавали опструкцијама или пак Царевин-

ско вијеће игнорисали. Почетком шездесетих година деветнаестог стољећа

мађарски посланици су одбили да учествују у парламентарном раду (од

читавог мађарског клуба засиједали су само неки посланици њемачке и

румунске народности). Ово је, такође, била државна стратегија чешких

представника из редова Народне, односно Старочешке странке. Дистанца

према федерализму није се тицала само Чеха, него и државотворно, односно

аутономно оријентисаних посланика из редова Пољака, Југословена и неких

њемачко-аустријских конзервативаца из алпских области, посебно Тирола.”

Љубиша је, треба ли додати, заступао децентралзацију и отуда његове че-

сте везе са чешким посланицима и дипломатама, односно боравци у Прагу

и у Моравској, што се види из преписке са послаником Вацлавом Зеленим.

Уп. подробније: Seznam poslanců Poslanecké sněmovny Říšské rady, Prag, 2001.

1 0 2

К о с т и м у т о п и ј е

је током читаве своје каријере био члан Народне странке, а

пошто је дошло до раскола у редовима странке, остао је лоја-

лан крилу које баштини изворни програм народњаштва.18

Аустријски извори, након раскола странке, квалификују га

као припадника клуба лијевог центра.19

Увидом у дијалошке тензије, кроз пишчево дјело, стиче

се утисак да су оне искуствено, лично искуствено, компо-

новане и тај утисак уопште није случајан. Преговарачке

тензије у стилу и поетици код њега посљедица су два нај-

крупнија прелома у његову животу и раду.

Први је политика и дипломација, у машинерији једне

империје (народњак у етничком шаренилу какво ниједна

држава у историји не познаје прије Аустроугарске) а ово

су занати који су од Љубише учинили првог нашег писца,

након Његоша и Вука, ком је судбина одредила европски

књижевни оквир. И са њима двојицом он тај оквир чини

дуго и указивно, смјернично, већ стољеће и по.

Други је смјена великих епоха: епике, с једне стране, и

исто тако силовите авантуре европског дијалошког романа,

са друге. Могао бих овај роман назвати реалистичким, пси-

холошким (Љубиша је једини од великих југословенских

18 Знаменити народњаци били су, поред Љубише, Коста Војновић, Михо

Клаић, Герасим Петрановић, епископ бококоторски, пуних 35 година, писац Божидар Петрановић, посланик парламента у Бечу, револуцио-

нарне 1848. године.Љубишин претходник, од којег је учио у политици, Јован Сундечић, дворски секретар краља Николе, потписник конкордата

између Црне Горе и Ватикана, првог акта те врсте у историји односа Св.

Столице и једне, доминантно, православне земље и др.

19 С. М. Љубиша г. 1878. записан је као члан Клуба лијевог центра. То ће

бити један од клубова у Посланичком дому Царске скупштине ( Haus der Abgeordneten des Reichsreithes) који ће, након Љубишине смрти, касније

бити припојен заједничком љевичарском клубу (њем. Club der Liberalen).

Најзад, три године након пишчеве смрти, 1881. године формира се Клуб

уједињене љевице ( Vereinigte Linke).

Уп. Stenographische Protokolle, Ibid.

1 0 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

писаца савременик Достојевског, у хронолошком погледу),

приповједачким романом, у његову случају ово посљедње

баца најбоље свјетло, а са исто толико, ако не и с више пра-

ва, могао бих то назвати дијалошким романом. Није битно

како велику умјетност романа зовемо, битно је на који на-

чин она зове нас и узима под своје.

Примјер је и ова драмска ситуација, типично роман-

сијерска, преломна у отклону од праволинијског припо-

виједања и мишљења и одлучна у свом меандрирању, кри-

вудању, у тоталном обрту, какав епика не познаје – драмска

ситуација у новели Продаја патријаре Бркића. 20

Дијалошка натура Љубишина у прози, у приповједач-

ком раду, на извјестан начин овај писац не да је далеко

20 „Тек се поче прозирати, у раздвој нотњи, похита жена у попа, куцне снаж-

но на врата, а попадија, која се дигла да изгони говеда, дође да види ко је.

‘Што си уранила, који су ти јади, Бистро?’

‘Дебели’, рече Бистра, ‘помамио ми се муж, него забога, нека дође поп

да му чита молитву од сна, е да би се како притајио, да нас не подави.’

‘А знаш ли што му би, кукала?’

‘Ништа, секо, тако ми Рождества што се примиче!’

‘А што га не припита на лијепе да ти каже на вјеру?’

‘Јесам, залуду, сву ноћ, но не зна шта лаје, пак бртљи свашто као једна

шарена прекоморна тица.’

‘А што бртљи, кажи ми натајно?’

‘А јади га црни знали, како су мене с њим; но ти не би исказала до под-

на, то не би пас с маслом полокао.’

‘Бог с њим и анђео божји! Да зна чо’ек што му је, могао би га и лијечи-

ти. Многи ли, да знаш, без лијека гњију.’

‘Казаће попу на духовну’, рече Бистра плачући, ‘пак ће поп знати што

му се хоће; зато се и попе да знају; но хитај, пошљи га забога, а ја идем да ми

се ко у кућу не увуче, јер сам оставила врата растворена у све ширине као

да ми је свадба, а не зла срећа.’

‘Да ну стани, жено божја,’ поврне попадија, дохвативши јој руку у

мишку. – ‘Не може бити да ти се није у оној муци штогођ изрекао, него

казуј да га видам.’

‘Попадијо!’ – пришапта Бистра, ’ствар је дебела пак не смијем, но ме

пусти, кумим те небом и земљом, да идем бестрва.’”

Уп. Продаја патријаре Бркића, објављено у: Приповијести црногорске

и приморске, изд. ЦИД, Подгорица, 2001, 41-2.

1 0 4

К о с т и м у т о п и ј е

од романа, него сасвим је близак роману, ако се већ и сам

не може из одређеног угла назвати романсијером (из сав-

ременог угла: у неком случају може!) – плод је искуства

дипломатског, преговарачког. О њему ће у овом раду бити

ријечи као о приповједачу са преговарачком, дијалошком

вокацијом. Од првог до посљедњег свог дана у политици, у

дипломатском искуству, у доживљају земље и времена, на-

рода и права, историје и политике, он је био окружен по-

лемичким дијалогом. Живот му је био дијалог, формално

дијалог, који је, нажалост, попут неких романсијера, који

су у животу чешће били предмет и трпеж него креатори

(дијалога), а приватно и у поетици, монолог.21

Ова два тока Љубишина даха и бића, први, дијалошки,

биће одређен и формиран у мајорном (империјалном, цар-

ском) свијету, пуном великих и снажних потеза и потре-

са. Други, монолошки, поетички, биће пишчев минорни

21 „У Далмацији су године 1861. постојала два главна политичка блока: На-

родна странка и тзв. Аутономаши, илити пежоративно Талијанаши. На-

родна странка је тежила хрватском народном покрету и подржавала при-

пајање Далмације Хрватско-славонском краљевству, евентуално и другим

етнички хрватским регионима у монархији. Аутономаши су, међутим, били оријентисани проиталијански, одбијали су хрватске државно-правне

аспирације и, умјесто ових, форсирали специфични далматински иденти-

тет, у којем је хрватски етникум играо улогу прије фолклорног, културног

профила. Седамдесетих и осамдесетих година деветнаестог стољећа, хрват-

ски народни посланици у Царевинском вијећу често су сједјели у надет-

ничком Hohenwartovom клубу (С. М. Љубиша је такође дуго био члан овог

клуба – прим. Г.Ч.) који су чинили присташе разних федералистичких сна-

га из разних крајева монархије. Касније је растао утицај државно-правно

оријентисане Хрватске странке права (тзв. Праваши). Након спајања На-

родне странке и Странке права г. 1905. формирана је Хрватска странка. Од

исте године постоји и Хрватска демократска странка. Од Хрватске странке

права одвојила се мања Чиста странка права. Српска мањина у Далмацији

у једном периоду дјеловала је у Народној странци скупа са Хрватима, да би

касније радила под именом Српска народна странка.”

Уп. Vývoj politického spektra Chorvatů a Srbů v Předlitavsku, Prag, 1999.

1 0 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

свијет, приватни доживљај малог човјека и племена (Кањо-

ша из забачене комунитади Паштровића), унутар тешког,

тромог, гломазног мајоритета једног царства.

Књижевно оружје

Љубиша је рођен у једном граду, а његово књижевно па

и политичко дјело у другом. Није писао тамо гдје је рођен,

већ је ту, испочетка, учио о администрацији и управи.

Писао је тамо гдје је заступао једну политику и умро у

земљи, империји, гдје је царевала транснационална исто-

рија. И сам је био једна тачка, један нерв, транснационалне

историје, животно и политички саживио се са том улогом

да прати у дипломатском дјеловању и умјетничкој прози

могућности суживота и суживот, судејство, минорних и

мајорних људи свога краја (млетачко-аустријска провин-

ција Паштровићи) и свога, новог, заната (политика нај-

моћније царевине деветнаестог вијека).

Књижевно Љубиша се бавио другачијим свијетом.

Имао је транснационално искуство – сви су имали у тој

империји транснационално искуство, сви који су нешто

значили, али се у поетици задовољио својим микро-свије-

том (миноритет). Сједјео је у законодавном дому, парла-

менту, Reichsratu, једне свјетске силе, а писао кратке приче

о судбинама људи у свом племену. Разлог ове дилувијалне

подвојености мора постојати, лежати, негдје дубоко, у вр-

лини, а ту, ако га не бисмо нашли, или ако бисмо га преви-

дјели, можемо га тражити у људској самоћи.

„У црногорској племенској организацији суд о врли-

ни није одвајан од њеног оживотворења у пракси”, каже

Томовић. „За старе Црногорце врлине ума су биле уско

повезане са вољом и страшћу да се оне и остваре. Ријетко

1 0 6

К о с т и м у т о п и ј е

је ко постављао проблем границе између практичног и те-

оријског ума.”22

Иако се пишчев рад не исцрпљује ни у једном етносу,

средоземном ни балканском, па ни у свима скупа, будући

да покрива просторе трансетничке у европском смислу

ријечи, приморско-брђански брид му је свакако најбли-

жи, она оштра линија што раздваја тиркизну површ мора

и блиједи, љетњи, камен, усађен у њу као какав џиновски

цвијет из англосаксонских метафора („гавран вјетра”) – и

најтоплије се, у овом брђанско-приморском силаску с неба

на земљу, подвојеност Љубишине вокације одсијава.

Аутор расцијепљен, подвојен, осуђен на интертекстуал-

ни однос свог насушног круха црног и бијелог, на прели-

вање унутрашњих граница и унутрашњих односа у чисту

ширину људске судбине. Судбина издвоје, не изједна, ако

тако могу рећи, вуче се, попут комете, за сваким ретком

и пасусом. Мене он интересује као дипломата, веома, јер

знам да је носио свјетско дипломатско искуство свога доба

и морао га је, овако или онако, примијенити у својој прози.

Писање – нема писања, унутар нас, или не тако много, кад

смо у зони реалистичке прозе – писање је преговарање,

двојство, дуализам, па и дуализам врлине.

Није импровизовао, тим прије стоји, и тврђе, претпо-

ставка да се његов књижевни рад може посматрати кроз

интертекст, односно интертекстуалност. Само што у датом

случају интертекст није други текст, нити је превише нагла-

шен однос он имао, са другим текстом није ни трећи, четвр-

ти, пети текст, колико је то икуство дипломате, преговарачка

позиција, почетна, оптерећена мелахнолијом разума, с једне,

и широким могућностима, сликовитим ризицима, са друге

22 Слободан Томовић: Морални лик Љубишиног попа Андровића, Титоград, 1976, 175.

1 0 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

стране. Монолог је импровизација и, уопште, монолошка

оријентација у животу импровизује, дијалог не, дијалог није

импровизација.

Ја овдје, у Љубишином случају, комплетну дипломатску

вјештину и суштину разумијем у служби интертекста на-

спрам наративног дискурса једног дипломате по занату, а

рођеног приповједача. Нема таквих случајева код романсије-

ра много. У балканским књижевностима Иво Андрић, код

Латиноамериканаца Алехо Карпентјер и Карлос Фуентес, а и

Гете, у свјетској класици, склон да посматра више ствари као

једну једину – ријетки су то, изнимни су то случајеви.

Љубишино дјело, у овом погледу, као дјело иза којег

стоји дугогодишње искуство посланика и дипломате,

није остало неосвијетљено. Књижевна оружја његова, не

толико разноврсна колико оштра, не толико разнобојна и

шарена нити упадљива колико одлучна, и наративна су и

поетички блистава у исто вријеме. У том смјеру је ово дјело

традиционално прихваћено као приповједачки врх у свим

срединама гдје за Љубишу знају и нигдје није потцијење-

но. Потцијењена је, међутим, дипломатска аура писца који

се, не само у литератури, већ и у институцијама, и то висо-

ким, највишим свога доба, борио. То је аура романсијера

који пише новеле, а зове их приповијетке.

Мислим, дакако, на релацију од Будве, градића висећег на

хридини забачене млетачке провинције, до које су Млечани,

барем по ријечима Луке-Луја Војновића, синовца Љубиши-

ног колеге из бечке посланичке клупе, Ђорђа-Ђура Војно-

вића, држали само ако их интерес води, па и ту с висока, као

на пучину, не морску, него људску, до центра евро-медите-

ранског свијета, Беча.23 Као да нам његова подвојена звијезда

23 „The Slave population of that province, wich has contributed more for the splendid movement for Yugoslav unity than any other Slav province, is 1 0 8

К о с т и м у т о п и ј е

поручује, вели, дошаптава, сљедеће, а то је: тамо гдје се човјек

рађа не пишу се књиге, а тамо гдје се пишу не живи се живот.

Ако је игдје у Европи тражити политички подвојене био-

графије, судбине, подвојене од поријекла до каријере, од мо-

гућности до учинка, од здравог разума до горког парадокса,

од земље до неба, онда их ваља тражити у нас, на Балкану. И

сваки дан, сваку ноћ тражити, с фењером у руци. Горка под-

војеност ни Љубишу, патриоту, трибуна и азиланта никако

није мимоишла. Он је подвојена звијезда у борби свог наро-

да за еманципацију, за отпор туђину поробљивачу, за сло-

боду – и нека ове ријечи не звуче архаично, јер код нас оне

немају застару, нажалост, јер ако је вјеровати нашем језику,

једнородном а вишеименом, борба за слободу ће на Балкану

трајати још седам милијарди година – толико се југословен-

ски језик намучио да је опише и метафором опточи, у свим

њеним безбројним и бесконачним меандрима.24

degraded to the status of an amorphous mass, devoid of any kind of Slav consciousness, to-day Austrian, and to-morrow Italian at wil .”

Уп. Count Louis Voinovitch: Dalmatia and the Yugoslav Movement, London, 1920, стр. 9.

24 „Као писац”, каже Мирослав Лукетић, „Љубиша се прво огледао у публи-

цистици. Већ 1838. године видимо га као претплатника за Вукову књигу

Црна Гора и Бока Которска, а нешто касније на Ковчежић и Српско-дал-

матински магазин. Први рад Општество Паштровско објављен му је

1845. године у Српско-далматинском магазину. На основу полицијског

извјештаја претпоставља се да је у периоду 1853-1855. био дописник

бечког листа Agramer Zeitung. У извјештајима ‘Са црногорске границе’

саопштавао је главне вијести о догађајима у Црној Гори. Таквих дописа

има 18. Публицистичка дјелатност је тијесно повезана са Љубишином

политичком активношћу у остваривању великих амбиција на том пољу.

Почео је са преводима дјела италијанских писаца које је читао у ориги-

налу. Тако је 1862. године у задарском Народном листу објавио одломке

из неколико Ариостових сатира (Лудовико Ариосто, италијански пјес-

ник, 1474-1533, прим. Г.Ч.) и Хорацијеве Оде. У Јавору за 1862. годину

објављује, такође, Хорацијеве Хвале сељачког живота, а Ариоста у Вили

1868. и у Народном календару Матице Далматинске за 1873.

1 0 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Подвојеност, дуализам, меандрирање исте једне ријеке у

пољу, туда тече преговарачка страст овог писца и диплома-

те – стазама, стазицама које се рачвају. Читав живот и снагу

оставио је на свом јадранском путу, ту, на странпутицама

незасите историје, коју је стварао и хранио.25

Подвојена, звијезда

По свом дијалошком (контрамонолошком, преговарач-

ком) карактеру рад и прозни поступак, проседе Љубишин,

први је потез кичице у европском оквиру наше приповјед-

не књижевности, а међу првима и кад се у обзир узму дру-

ге балканске средине. Природно је да овај колорит своју

милост форме добије најприје у приморској колијевци,

исто као што је природно и наравски потпуно, заокруже-

но, било да рани Бокељи, у исто тако тешким, и тежим,

историјским и културним околностима пронесу прву

бакљу писмености на словенском југу.

Чланке и друге прилоге објављивао је у Народном листу, који је изла-

зио у Задру, ‘Cittadinu’ у Трсту, ‘Прозору’ у Загребу, новосадској ‘Заста-

ви’, ‘Српској зори’ (гдје ће бити објављен и пишчев Животопис, у години

смрти, 1878, прим. Г.Ч.) и др. Љубиша је највише својих прилога објавио

у листу ‘Земљак’, који је покренуо заједно са Данилом и другим сарадни-

цима 1873. Из Дантеове Божанствене комедије превео је и објавио 1867. у

‘Дубровнику’, забавнику Народне читаонице, одломак Смрт Уголинова. У

рукопису му је остао превод Салустија Са заклетве Катилине. ”

Уп. МирославЛукетић, БиографијаСт. М. Љубише, http://smljubisa.tripod.

com/biografija.html.

25 „Инспирисан великом побједом аустријске флоте над италијанском код

Виса 1866. године”, наставља Лукетић, „у којој су видну улогу одиграли

далматински морнари, Љубиша је у десетерцу, у духу народне поезије

испјевао и објавио исте године у Загребу дугу епску пјесму Бој на Вису.

То његово једино поетско дјело посвећено је барону Франу Филиповићу.

Штампана су два посебна издања – латиничко и ћириличко.”

Уп. Биографија, Исто.

1 1 0

К о с т и м у т о п и ј е

Писца у цјелини и дипломату у цјелини видимо кроз

посљедње двије деценије живота, углавном. Имао је шта да

каже, из једног у друго поље, много више из политичког у

књижевно и такав ме у овом раду интересује.

У Будви, родном мјесту, написао је један етнографски

рад о Паштровићима, некролог Његошу и, најзад, десете-

рачку пјесму Бој на Вису, а преводио је ту Дантеа и Ари-

оста („посрбљено из Ариоста”, како сам каже). Књижев-

но дјело, пак, по ком га ми знамо и цијенимо, слиједећи

ванредно повољну рецепцију међу онима који су живјели

након њега, а прије нас, готово у цјелости писац је написао

у Задру и Бечу. Ту је он био посланик при Царском вијећу

(Reichsrat), а у ширем смислу, можда смислу ближем, час-

ном политичком циљу да допринесе еманципацији Боке

Которске, оснажи словенски народни дух у отпору према

аустријској централној политици, био је дипломата.

„У Љубишином књижевном стваралаштву 1868. година

заузима посебно мјесто, јер управо те године почиње са

објављивањем својих приповијести, које му доносе заслу-

жена признања, као што је ‘Његош у прози’. А Његоша је

Љубиша изнад свих писаца волио и цијенио. Види се то из

његовог текста Сјени Петра II Петровића Његоша, владике

црногорскога и списатеља словенскога, објављеног у Архи-

ву за повјесницу југословенску у Загребу 1852. године, као

из предговора првом латиничком издању Горског вијенца,

које је Љубиша приредио, а објавила Матица далматинска,

управо 1868. године. Шћепан Мали како о њему народ при-

повиједа је прва приповијест објављена 1868. године у Ду-

бровнику , у ‘Забавнику Народне читаонице дубровачке.’”26

„У ‘Дубровнику’ за 1870. годину обављује приповијетку

Продаја патријаре Бркића”, наставља биограф. ‘ Скочиђевојка, 26 Исто,

http://smljubisa.tripod.com/biografija.html

1 1 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

повјесница паштровска на узмак петнаестог вијека, објавље-

на је 1873. године у ‘Календару матице далматинске’ у Задру.

Исте године објављује у ‘Праву’ (Задар) три прилога Суд до-

брих људи, који су прештампани у задарском ‘Земљаку.’”27

„Поп Андровић нови Обилић, приповијест паштровска

друге половине осамнаестог вијека, први пут је објављена

у ‘Дубровнику’ за 1874. годину. Прештампана је у ‘Гласу

Црногорца’ исте године. 1875. година је Љубиши донијела

велику радост и даљу књижевну афирмацију. У ‘Дубров-

нику’ је у издању Драгутина Претнера штампана као по-

себно издање прва његова збирка Приповијести црногор-

ске и приморске. Објављено је шест приповједака и спис

Бока Которска. Први пут се Љубишина проза објављује

у Србији, гдје он постаје популаран писац. ‘Отаџбина’ му

објављује приче Проклети кам, Крађа и прекрађа звона и

Поп Андровић нови Обилић. Уредник ‘Отаџбине’ Владан

Ђорђевић назива Љубишу Његош у прози.”28

Хљеб му је био подвојен, крух црни и бијели, онај од по-

литичке дјелатности и онај од књижевног рада, насталог у

сну о градићу (Будви), племену и саплеменицима (Паштро-

вићи), провинцији првој (Боки), гдје се трудио да ражегне

шире словенско јединство и другој, Далмацији, коју је за-

ступао у аустроугарском Рајхсрату , а да он није знао, барем

не у почетку, и барем не у циљано опозитним бојама, до

раскола у својој Народној странци,29 који је крух које боје.

27 Исто,http://smljubisa.tripod.com/biografija.html

28 Исто,

http://smljubisa.tripod.com/biografija.html

29 The first President of the Diet was appointed for the Slav Majority, Mr. Ljubiša, an Ortodox Serb, who had been an energetic champion of the National cause ever since 1867. The use of the Serbo-Croat language was at once adopted for the official record of the Diet, not exclusively, but on an equal footing with the Italian…”

Уп. детаљније: Lujo Vojnovich: Dalmatia and the Yugoslav..., 190.

1 1 2

К о с т и м у т о п и ј е

Двојници и двојности остављају своје трагове на људе и

дјела – један од њих је траг Љубишине подвојене звијезде,

готово налик жутој звијезди јеврејској. До краја живота

пратила га је судбина, суживотно јединство или суживотна

нужност, малих и великих, минорних и мајорних свјетова.

„Политичка активност и високе функције, каже Мијуш-

ковић, које је дуго вршио (предсједник Далматинског сабо-

ра, предсједник Земаљског одбора, посланик у Царевинском

вијећу), нијесу Љубиши омогућавале безбрижан живот, већ

су, напротив, допринијеле његовом биједном материјалном

стању и присиљавале га на отуђивање очевине, трошење

жениног мираза, продају библиотеке и намјештаја, као и на,

не мала, задуживања.”30

Тамо, у Задру и Бечу, махом током посљедње деценије

свог живота, 1868–1878, он је створио своје приповједач-

ко дјело – сан о граду и земљи рођења, сан о плавој боји

мора, и врлине људске, патње људске. Ако би животопис

био текст, а можда јесте, ко зна, онда је Љубиша саврше-

но интертекстуални аутор, подвојен на своје полове, на

своје крухове црне и бијеле, расцијепљен између текста и

дискурса, као звијезда, и, следствено томе, прожет фами-

лијарним односом, чак промискуитетом, ових текстова.

Тешки и напети језик преговарања, негоцијације, убјеђи-

вања у супротност, језик увјеравања о супротностима, про-

жео је ову приповједачку умјетност локалних боја и евроцен-

тричне оријентације. Децентно испољавање истине о врлини

и части, тако типично за њега, пробија се кроз дипломат-

ско (контрамеланхолично) размишљање, ипак, одлучно

и чврсто, попут челика. Право из подвојеног, дијалошког

мишљења, које је слушао, и учествовао у њему, готово двије

деценије, на највишем мјесту једне свјетске силе и на високим

30 Уп. Мијушковић, Вентилација Љубишине заоставштине, Исто, 169.

1 1 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

мјестима мањих сила, али сила (Италија, Њемачка, Пољска) у

њој садржаних, он је најприје нацртао, а затим, у све чешћим

литерарним обраћањима, током седамдесетих, и зацртао

једну етичку топографију, конзистентно, иако у замршеним

меандрима, између великих разлика, етничких, менталних,

интересних, и упечатљиво, с вјером у свој приповједачки дар,

мада је као писац, без критике и читалаштва (попут многих

од нас), практично био сам читавог живота.

Продаја патријаре Бркића, новела, Кањош Мацедоно-

вић, та наша маестрална реплика Дон Кихота, Шћепан

Мали, опет маестрална реплика једног комичког епа у дру-

гом жанру, Крађа и прекрађа звона, Скочиђевојка, Горде или

како Црногорка љуби, са непресушном симпатијом за цр-

ногорски крш, изукрштаном с разумијевањем, кроз читаво

пишчево дјело, новеле су којима је Љубиша испунио своју

подвојену судбину писања, политичког мишљења, борбе и

умирања. Везан за народно предање срцем својим и увје-

рењем, животним принципима и интелектулним поносом,

он је, самим тим, усредсређен на дијалошку тензију у свему

што мисли и прича.

„Задарски ‘Земљак’ у наставцима 1875. објављује причу

Проклети кам. 1876. приче објављене са уводним текстом

Бока, о трошку уредништва, појављују се као посебно

издање штампано у Државној штампарији у Београду. У

забавнику ‘Дубровник’ излазе двије приче: Поп Андровић

нови Обилић, и Крађа и прекрађа звона.

Разматрања, о чему све не, о карактеру аутора и аутор-

ства у Љубишином случају (писац у фраку, срце и емоција

увијени у неку марамицу, у страх од ријечи, налик страху

од грома у олуји), о смислу текста и књижевној традицији,

о политичкој позицији јужнословенских народа, притје-

раних уза зид, између наковња источног и западног, јесу

1 1 4

К о с т и м у т о п и ј е

разматрања, заправо, о домету књижевног текста рођеног

из политичког искуства. Искуства, кажем, књижевно под-

војеног, политички подвојеног, једном ријечју из подвојене

звијезде једне дуге и тешке умјетничке самоће.

Увјерен сам да је Љубиша утицао на нешто што он сам

није досегао, а то је роман XX вијека. Био му је близу, све је

било ту и код њега, као код романсијера наредног стољећа:

оно што пишеш мора бити вјероватно исто колико и мо-

гуће. Све је, код њега, ту, тачно тако. Радови који слиједе

нису мање вјероватни него што су могући, нити су мање

могући него што су вјероватни.

Он је у своје доба био писац ком вјерујеш чим отвориш

страницу, а у XX вијеку му се вјеровало чим узмеш његову

књигу у руке. Стекао је славу кроз повјерење. Уздигла га

је, као и Његоша, војвођанска културна алка. Војводина

његова доба, па и касније, донекле све до данас (нажалост,

данас донекле, а све мање донекле), имала је све оно што

би се могло звати плишаним југословенизмом (југослове-

низам без отрова, без арсеника): слогу два највећа народа,

европски оквир свога духа, солидарност илирског типа,

средњоевропски рафинман да зачини балканску чорбија-

ду, у мјери у којој животно тло постаје слатко, плод сла-

дак, окус пријатан, аура топла. Стекао је посмртну славу у

земљи коју једва ногом да је погазио једном или двапут.31

Објавио је радове који слиједе, али, ту негдје, недуго по-

том, објавио је, на маргини и властиту смрт.

„1877. ‘Српска зора’ у Бечу почиње са објављивањем При-

чања Вука Дојчевића и у току године објављује 11 наставака.

31 Након штампања „зрелих новела” у Новом Саду, назван је Његош у про-

зи, пред крај свог живота – вјерујем да му је та утјеха, ако је била утјеха, ублажила бол од развратне и похлепне историје о коју се толико пута

спотицао на свом горком јадранском путу.

1 1 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Истовремено, уредништво ‘Српске зоре’ Љубишина При-

чања издаје и као посебне брошуре. Појавило се пет издања

Љубишиних Причања (I-XXX). Новосадска ‘Застава’ доноси

причање Ако лаже коза, не лаже рог, а ‘Орао’, велики кален-

дар, објављује причу Горде, или како Црногорка љуби. ”32

„1878. ‘Срспска зора’ наставља са објављивањем Причања

Вука Дојчевића и доноси Љубишину причу Скочиђевојка.

Постхумно 1879. у ‘Српској зори’ објављена су три наставка,

закључно са XXXVII Причањем Вука Дојчевића, затим при-

повијетке Поп Андровић нови Обилић и Суд добрих људи. ”33

Наобразба и традиција (дијалошко биће)

Каква је наобразба дипломате XIX стољећа, који су глав-

ни акценти, у Љубишино доба, за седамнаест година његове

посланичке каријере у Парламенту аустроугарске монар-

хије у Бечу, прво је моје питање? И друго, у којој мјери је

посланик тог ранга из далматинске, односно бокељске про-

винције, дипломата у класичном смислу, а у којој, опет, није, него само посланик?

То је, заправо, оно што сам хтио додати у односу на успо-

редбу дипломатске технике отприје тисућу година, о којој

говори Ибн Ал-Фара, а коментарише је Марија Вају – постоје

промјене, али ове не леже у карактеру, већ у техници ди-

пломатске службе. Карактер, са основама наобразбе, остаје

углавном исти. Ако је приступ и постављање према пробле-

матици конзервативан у бићу, у карактеру, у дијалектици

мишљења, онда техничке иновације у обради проблема не

угрожавају карактер – читање, овако или онако, остаје исто.

32 Исто.

33 Исто.

1 1 6

К о с т и м у т о п и ј е

Њемачки историчар Теодор Цицалек, дипломатски педа-

гог на Терезијанској академији у Бечу, објавио је, на врхун-

цу Љубишине политичке каријере, студију Увод у историју

Терезијанума у Бечу,34коју је Љубиша, претпостављам, мо-

гао имати у рукама, за свог боравка у престоници, у дугим

сезонама засиједања многочланог империјалног Рајхсрата.

Студија садржи претпоставке за наобразбу каријерног ау-

строугарског дипломате: I ступањ – граматика (3 године),

синтакса, свјетски језик, богословље, етика; II ступањ – ху-

манистичке студије (2 године), поетика, реторика, историја

цркве; III ступањ – филозофске студије (2 године), логика,

физика и математика са војним инжењерингом.

Историја дипломатије ову задаћу, за некога ко се у међу-

народне односе спрема да ступи, с мањим измјенама и до-

пунама, комотно може ситуирати у било коју епоху унутар

поменутих тисућу година. Па, уз претпоставку благе ос-

цилације у областима вјеронауке, идеологије и обичајног

права, и у само XI стољеће: у Багдаду – Ибн Ал-Фара пише

свој трактат о уставном праву, Al Ahkam As Sultaniyyah.

Наобразба дипломате је класична ствар и, за Љубишино

вријеме, нема ту неких посебних зачкољица, осим, нарав-

но, технике. Но, то је већ други пар рукава.

Писац у дипломатији и те како зна шта је то ауторитет,

како се ствара, примјењује и нестаје. Политички ауторитет

у XIX стољећу дефинитивно се гради кроз дијалог, а тон

не мора бити само дијалог између људи, већ дискурзивна

динамика у ширем смислу. Он је од писаца свих професија

највише навикнут на егзекуције, оне око себе, а на своју, кад

куцне час, или без куцања, кад пукне. Деветнаесто стољеће,

то је загрљај дипломације и књижевности. У тону многих

34 Beiträge zur Geschichte des Theresianums in Wien: Theresianische Akademie, 1872.

1 1 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

приповијести, највише у тону Скочиђевојке (приповијест о

сиротој љубави и застрашујућој моћи), у Попу Андровићу,

у Причањима Вука Дојчевића, горе негдје, изнад партера, пут плафона, звони ауторитет, хладни тон ауторитета. И

то, тај тон, стиже отуда – из искуства које и само по себи

звони, из неке самозвонеће ауре, само не више у партеру и

под плафоном, него у оркестрарију, у тавној утроби гдје се

ствари рађају из дубине. То што овај приповједач избјегава

директни помен ауторитета, значи, заправо, да он припо-

виједа и прича ствари на други начин. То што он избјегава

велике и раскошне костиме и прича о (у) прњама, у сиро-

тињској костимографији, лекција је прва која се у царевин-

ском Бечу учила и научила – наполеоновска лекција, о томе

да је дипломација, кратко и јасно, полиција у фраку.

Па и сами наслови Љубишини, они главни, Приповије-

сти црногорске и приморске, односно Причања Вука Дој-

чевића, носе иманентну дијалошку тензију. Дијалог је био

јединство, дијалогу се вјеровало у XIX вијеку. Приповједач

тога доба жели да буде причач, дијалогичар, дијалошко

биће. Дијалог и тензије дијалога, као форма је одговарао

пишчевом искуству потпуно.

За карактер не бих смио тврдити да се у потпуности по-

клапа са дијалошким бићем, јер је Љубиша, упркос свему,

израстао из једне тврде епске (монолошке) традиције и

остао јој вјеран, у поетици, у инспирацији, у идеји, исто

као Његош.35 Касније је дијалошком тензијом нашао фор-

35 „Живот у паштровској племенској заједници дио је оне климе која карак-

терише цјелокупну племенску организацију Црногораца. За овај начин

мишљења типична је пуна усаглашеност ријечи, мисли, осјећања и дјелат-

ности. Ријеч је производ утврђених моралних назора, обавеза проистиче

из дате ријечи или исказа, који има тежину заповијести. Ову усаглашеност

воље, мисли и акције може издржати само храбар човјек. Он представља

идентитет посебне и опште воље. Но тиме није умањена, већ потенцира-

на његова индивидуалност. Служење моралном поретку, цјелини, не де-

1 1 8

К о с т и м у т о п и ј е

му и надрастао епску натуру своје умјетничке снаге. Дија-

лошка тензија га је довела до врха, са ког он може мирно да

гледа смјену епоха, излив епике у велику форму романа и

гдје му се вјерује, гдје је дијалог гарант повјерења.

Наши стари писци примијетили су код њега ту подвоје-

ност (линију између ауторитета, с једне, и објекта на ком се

ауторитет извршава, са друге стране), коју он бијаше стекао,

по властитим ријечима, претијецајући зла („Сломих срце

ево и падох под ваш суд, ни од страха, ни од срама, но да

стечем душу, Боже виђи! претијецајући зла”). Бјеше то, по

њима, хитња да обави лавовски (етички) дио посла, а оста-

ло ће се, ваљда, стићи некако. Смјена великих формалних

система, епике и романа, није остала незапажена у читању

Љубишиног дјела од наших старијих аутора, у доба када је

роман жегао и горио југословенска књижевна поља.

„Истина, у свему томе има нечега што се, као проседе,

додирује с народном епиком”, каже о њему пјесник Зоговић.

„Али епског је било и у људима (схватањима, поступању),

у паштровској средини коју Љубиша умјетнички даје. То је

племенски живот на вишем ступњу варварства, а зар све

родовско-племенске заједнице за које историја зна нијесу

прошле кроз своје херојско доба и зар марксистичка нау-

ка не говори о том херојском добу као о непобитној исто-

ријској појави? Епска компонента у Кањошу Мацедоновићу,

причи паштровској из пенаестог вијека, фактички је, и као

поступак и као учинак, доказ о вјерности Стефана Љубише

градира, већ развија посебне моралне вриједности. Индивидуум има своју

вриједност само ако је његова појединачна воља истовјетна вољи цјелине.

Ово усклађивање није производ неког нарочитог моралног напрезања, умо-

вања и мишљења, већ је израз непосредног осјећања вриједности живота

као таквог, под условом да се не одвајају општи од појединачних интереса.”

Уп. Слободан Томовић, Морални лик Љубишиног попа Андровића, ЦАНУ, Титоград, 1976, 174.

1 1 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

друштвеној стварности коју умјетнички даје, о неодољиво-

сти с којом је она, основним цртама свога бића, на њега дје-

ловала. Јер приповједач Љубиша, и то треба имати на уму у

погледу свих његових историјских прича, није изишао, како

му то критика замјера или похваљује, само из народне епске

поезије, него и из племенске стварности херојског периода.”36

Линија која дијели два дијалога, два контрамонолога,

јасна је и урезана као комета, брзо, бојом, тоном, правцем,

све јасно као дан. „У сучељавању Кањоша са Млечићима,

Љубиша је, поред витешких, истакао и многе моралне осо-

бине нашег човјека”, каже Вукмановић. „Кањош је јуначког

срца, несебичан, човјечан и достојанствен. Одбија награду

која му је понуђена из ризнице Св. Марка за услуге што

их је учинио дужду. Његов лик Љубиша је психолошки

досљедно сликао супротстављајући га Млечићима, који

представљају један други свијет, огрезао у људским ма-

нама и нискостима, који вјерује да се за новац може све

купити, част, јунаштво и национална свијест.”37

Савремени читалац ће, можда, пожалити што Љубиша

није дошао до пунијег открића сатире. Тим прије што је био

на корак близу и то у својој најпопуларнијој, не и најбољој,

приповијести Кањош Мацедоновић, гдје мали миш убија

великог лава, а ријеч силе је смијешна, пред минорним зна-

чењем и дометом говора једног сиротана, говора сиротиње

36 Уп. Радован Зоговић, Неколике забиљешке о Љубиши, изд. у зборнику

ЦАНУ, Титоград, 1976, 67-8.

Успут буди речено, „племенска стварност херојског доба“ није ништа

друго до епика, додуше епика са дијалошком тензијом, епика натруњена

контрадикцијом, тенденциозна у правцу интересовања за скретање са

јединственог (монолошког) пута, епика дефамилијаризованог роман-

тизма; укратко, епика која понегдје допушта неортодоксну дијалошку

свијест – но још увијек епика.

37 Саво Вукмановић, Основне карактеристике главних ликова у књижев-

ном дјелу Стефана Митрова Љубише, ЦАНУ, Титоград, 1976, 189.

1 2 0

К о с т и м у т о п и ј е

уопште. Можда је томе допринијела озбиљност, сериозност

(меланхолична озбиљност рационализма), доливена у

оквир његова дара, откуда друго ако не из напорне, неријет-

ко туробне, дипломатске свакодневице. Оно што је у овог

писца, притицало, дотицало и утицало, из правца институ-

ција, из институција самих – институције једне монархије

уливају човјеку најприје страх па онда све остало – углав-

ном је обојено као и зидови тих институција, сиво (боја

угњетавања), хладно (топографика неумољивих налога),

неумољиво (интонација звекета оружја и страшних салви),

јер империја има своју боју, царство има своју боју.

Народносне инструкције

Стара дипломатика, у погледу инструкција, толико је

шаренолика колико је шаренолик свијет којим се она бави.

Погледајмо код Марије Вају, у оксфордској студији, запаљи-

ва мјеста, импресивне ситуације – долазим до друге ријечи,

до алтернативе инструкцији, до импровизације. Импрови-

зација, није импровизација у правом смислу, ријечи, већ

илустрација ширине поља борбе, опис колико се у ширину,

и около, и невидкрајно, по једном једином питању, може,

кретати, циљати и политички општити. Дипломата је те-

стиран, у раном исламском свијету, каже она, стављане су

на провјеру двије вјештине, његове, рецепција и интелиген-

ција. Има се метнути на пробу код амбасадора много тога.

Истинољубивост, оданост, вјера.38

У рецентном оксфордском раду, који обрађује дру-

гу област, додирну с дипломацијом извјесно више од

38 When you plan sending a messеnger, you should consult him and test his under-standing and intel igence.Try his faith, and his trustworthiness.

Уп. детаљније: Maria Vaiou: Diplomacy in the Early Islamic Wolrd, Oxford, 2015, 99.

1 2 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

књижевности и лијепих умјетности, наслова Бизантска

правна култура и римска правна традиција, прво по-

главље носи индикативан наслов: Рецитујући Хомера, што

баца снажно књижевно, реторичко, филозофско свјетло

на развијену бизантску правну и дипломатску културу.

Студија подсјећа на древну дипломатску и правну праксу,

а то је да се филозофија и реторика, књижевност уопште,

не само не искључују из дискурзивног политичког тока на

двору и у парламенту, напротив, да јој се дâ мјесто, консти-

тутивно, у тим егзактним процесима, колико год егзактни

они били. Да дипломација почасти укаже не само према

реторици, него и према литератури.

На једном мјесту у раду о исламско-бизантским дипло-

матским односима, свакако највишим, по рангу, значају и

култури десетог стољећа, што је Ибн-Фара много пута у

својим радовима о уставном праву истакао, Мариа Вају

наводи снажан пјеснички цитат – помислићете да смо код

Хомера или Дантеа, али не, нисмо, на дипломатском и прав-

ном смо терену и то класичном. Један амбасадор из Багдада,

посланик ( messеnger)39, илуструје, описује, дочарава, у ау-

дијенцији код бизантског краља, сву муку и тугу багдадских

затвореника, који чаме у туђој земљи и ужасним тамница-

ма, гдје нису ни међу живима нити међу мртвима, без да

ко за њима сузу пусти – „који чаме у бизантској земљи / у

жалосним условима заточења”.40

39 Дипломација, готово све до појаве тзв. чистих нација и национализма, у раном деветнаестом вијеку, не прави велику разлику између посла-

ника у дипломатском и посланика у законодавном, погледу, чега се и

ја, у блажем контексту, разумије се, држим – за мене је Љубиша, прије

свега, дипломата (негоцирао је послове међународног карактера у цен-

тру политичког свијета), преговарач и, најзад, дијалошки оријентисан

приповједач - дипломата у професији, преговарач у поетици.

40 „ We went out of this world and so we are not counted among its people/And we neither among the living nor the dead /Does anyone mourn for those who 1 2 2

К о с т и м у т о п и ј е

Неправда, тамница, тлачење, трпеж угњетавања, експло-

атација, обесправљеност, дискриминација под туђинском

влашћу, све је то био и портфолио бокељских дипутата у

Бечу. Као огромна већина, по броју становника, 140.000,

били су мањина, са готово упола мање депутата у Далма-

тинском сабору, спрам италијанске мањине од свега петна-

естак хиљада становника, у омјеру готово упола мањем.41

Нису могли изнијети, можда, у новом вијеку, тако страшне

призоре тамнице и тортуре, као багдадски амбасадор пред

бизантским краљем, али да су осјећали терет народа као

свој, патриотски, братски, душом и срцем – јесу. Судећи по

Љубишином горљивом народњачком и народносном пред-

знаку и у политици („И тко је овдје већи Србин од мене,

мој се гроб од Косова знаде!...” – грми он у Далматинском

сабору у Задру, у једној дискусији уочи распада Народне

странке, пред крај свог бечког мандата) и у приповијестима

црногорским и приморским, све што је он носио и осјећао

у духу, срцу, може се казати једном простом ријечју – на-

род. Народна ствар. Буђење. Снага буђења, препорода. Ва-

тра језика – све метафоре, попут оне скадинавске „гавран

вјетрова” и других које амбијент, климу, ваздушје, тоном и

сликом сугеришу, снажно. Дискурс о тамници, увијек, било

у дипломатском, било у метафоричком општењу – снага је

dwell in the Byzantin land in the miserable condition of captivity?”

Уп. опширније: Maria Vaiou: Diplomacy in the Early Islamic World, Oxford, 2015, 100.

41 „The 15,672 Dalmatians which figured in the statistics of 1860 as „habitual y speaking Italian” were represented in the Dalmatian Diet of 1861 by the twenty-six deputies, while 140,000 „of Slav speech” – to quote the cynical expression of a Dalmatian exile – were represented by fifteen deputies.”

Уп. Конкретније и са даљим подацима, у проширеном контексту поли-

тичких прилика у Далмацији и Боки Которској под аустроугарском влашћу: Louis Voinovitch, Dalmatia and the Yugoslav Movement, London, 1920, 166.

1 2 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

таква, да изгледа предодређено подвојена, манихејска, дуа-

листична без остатка.

Даље, посебно, по дипломатском и историјском осврту

на положај нашег народа под италијанском влашћу грофа

Луја Војновића, синовца грофа Војновића, каснијег мини-

стра иностраних послова Црне Горе и учесника Лондонске

конференције за промјену граница балканских земаља,

1913. године, може се видјети сва тежина и туга народна, без

народног језика, без народног школовања, штампе, инсти-

туција, у једној Европи, у којој народи и мањи бројем глас

дижу и своје институције граде, утврђују. Сви политички

списи Луја Војновића носе дух и жар из словенског срца,

овим хронолошким редоследом: Дубровник и Османско

царство, Београд, 1898; The Question of the Adriatic: Fiume (Rijeka), London,1919; Dalmatia and the Yugoslav Movement, London, 1920; A Sound Through the History of Dubrovnik,

London, 1927. Па и чисто белетристички рад овог врхунског

дипломате, бриљантног писца, Књижевни часови (Загреб, 1912) овај дух носи, и жар.

Љубиша је, у свјетлу народносних инструкција, тако

типичних за вишенационални парламент монархије, био

ванредно добро информисан и дубоко их осјећао, на дру-

гој страни, читав свој политички рад, ту, у том врелом и

запаљивом ваздушју, политички промислио и провео. По-

литички рад – инфлуентан на неполитичку књижевност,

на неполитичку поетику.

Његовао је искрене везе са старом Црном Гором, кон-

кретно са Цетињем, које и у дјелу његову искрено, високо,

надахнуто мјесто има и понос, без резерве. „Његове везе са

Цетињем и Београдом остварују се разним каналима. Књаз

Никола га прима на Цетињу 1869. године, са почастима, и

са њиме сатима разговара насамо. Са Јованом Ристићем

1 2 4

К о с т и м у т о п и ј е

размјењује поруке преко посредника и повјерљивом ко-

респонденцијом. Бокељски устанак 1869. године био је ве-

лики испит и искушење за Љубишу. Кроз парламентарну

дјелатност он је настојао да не дође до примјене Закона о

ландверу у Боки. Покушавао је да спријечи устанак. Зајед-

но са генералом Родићем допринио је његовом смиривању.

Послије потписивања мира са устаницима Љубиша је у

Бечу подвргао најоштријој критици владу и Вагнера, оп-

тужујући их за злодјела која су починили палећи и рушећи

куће и цркве, убијајући дјецу, жене и старце. Одбацујући

покушаје да се за побуну окриви Црна Гора и залеђе, он

је навео 12 владиних грешака које су довеле до устанка.

Његовим залагањем добијена је знатна помоћ за обнову

порушених кућа и цркава, а сам цар је поклонио 50.000 ф.

за ту намјену. Влада је била принуђена да поднесе оставку.

Године 1870. поново се састаје са књазом Николом и с њим

води разговоре око припремања црногорског устава.”42

Чешки народ и народни словенски покрет Војновић

изузетно поштује и пише, у том правцу, о утицајима За-

падних Словена на свој народ и свој крај, што свакако

представља једно монолитно расположење и једне, недвој-

бене, чисто народне инструкције, које су добијали и његов

стриц Ђорђе Војновић и саборац стричев Љубиша. О глав-

ном граду, административној пријестоници Далмације,

Задру – у ком је Љубиша шест последњих година живота,

поред Беча, боравио – Војновић пише да је у то вријеме

био готово читав испуњен словенским духом.43

42 Види опширније: Мирослав Лукетић, Биографија Ст. М. Љубише, http://

smljubisa.tripod.com/biografija.html

43 „Throughout Dalmatia, but especial y in Zara, the Illyrian movement found a strong echo. The municipality was almost entirely Slav..”

Уп. детаљније Louis Vojnovitch: Dalmatia and the Yugoslav Movement, London, 1920, 186.

1 2 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Регионализам, национализам, неспоразуми, трвења, не-

трпељивост, само су благи изрази за стање из ког су бокељ-

ски дипломати друге половице деветнаестог стољећа тра-

жили излаз. Регионални поредак никада, до деветнаестог

стољећа, није дејствовао око себе с таквом снагом, па ни

дошао у положај да изрази свој утицај, као тада. У савре-

меној америчкој историографији регионализам, посебно

регионализам деветнаестог стољећа, онај у империјалним

оквирима, детаљно се разматра и значај му се, баш у од-

носу на то доба, велики придаје и признаје. Успостављање

контроле, и то практично над читавим свијетом, путем

колонија и колонијалне моћи, ставило је у погон једну,

исто тако, моћну, полугу моћи – сферу утицаја. Дипломата

тога доба читаву је каријеру провео у атмосфери балан-

са, тражења баланса, често војном и полицијском силом,

у рововском и уличном смислу, па се, умјесто да кажемо

радио је, може сликовито рећи балансирао је, ослушкивао

минорне нагласке у мајорним свјетовима.

Креирање власти и моћи путем утицаја на друге, кре-

ирањем другости, новог квалитета, или оспоравање –

обарање квалитета, што лежи у другима, нова је појава и

баш тада је, са консолидацијом империјалне дипломатије,

изражај свој нашла. Љубиша је био савршено свјестан по-

литичких механизама свога доба. Једни су владали – дру-

гима је владано, управљано. Точак сриће уоколи, што каже

Гундулић, вртећи се не престаје – тко би гори, сад је доли…

Регионални поредак – сувим речником дипломације казано

– баланс је и само баланс, у оквиру неког другог поретка,

који се такође, у извјесном смислу, балансом може назвати.44

44 „None of the regional orders came together to form a world order until the 19th century, when the great powers of the West established control over the entire globe through colonies, semi-colonies, and spheres of influence. Thus 1 2 6

К о с т и м у т о п и ј е

Супериорност, војну, економску, политичку, културну,

сваки од стотина обласних посланика из провинције, мо-

рао је осјетити, на својој кожи, кад пређе праг Рајхсрата.

Погледајмо само колико је у Љубишином књижевном

свијету правде, а колико неправде. Измјеримо ли једно и

дуго, доживјећемо и ми, читаоци његови, momentum када

и у нашој рецепцији политика, конкретно дипломатија,

може бити интертекстуалност, може фигурирати као ин-

тертекстуалност, што ће рећи, било какав однос једног

текста према другом, или присуство једног у другом. У

датом случају присуство пишчевог политичког искуства у

његовом тексту, илити, шире гледано, однос приповједач-

ког дискурса у једном микросвијету, књижевном, према

политичком искуству, широком, транснационалном, им-

перијалном – све је у једном садржано, као у кугли срца, у

провидној кугли срца.

Колико је само у свијету малих Паштровића, зла и до-

бра, у истој посуди, црног и бијелог у истој води, ватри,

трави, земљи, патње и радости у истој души, црних и бије-

лих оваца у истом стаду, погледајмо и добићемо књижевну

слику једног ширег транскњижевног, то јест политичког,

дипломатског искуства. Добићемо слику транспоноване

дипломатске инспирације изметнуте у форму, која више

није дипломатска него метафоричка, умјетничка. Огром-

но искуство је то и у ватри исковано. Љубиша је знао, до-

бро, у дубини знања, искуствено, да постоји империјали-

стичка дипломатија, ту, пред очима, у хљебу који он једе

was created a new world order, one defined by imperialism.The imperialist order was one in which there was a sharp division of the world’s countries and people into two: those who ruled, and those who were ruled.”

Уп. детаљније The Palgrave Dictionary of Translational History, Macmil an, London, 2009, 1139.

1 2 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

са својим народом и да постоји глобална влада, глобално

управљање, базирано на међуимперијалистичком догово-

ру, уговору, на прећутној или формално уговорној саглас-

ности великих сила.45

Војне и економске силе, империјалног извора и увира,

свих дипломатских напора и тежњи, дакле, тих снага, све-

присутних у формату пишчеве посланичке каријере (фор-

мат империје одређује све дипломате тога стољећа) аутор

Причања Вука Дојчевића био је примарно свјестан. Импе-

рија (империјална дипломатика) – већ сама ријеч, сам тон,

боја звука, појединца упућује на праву и најправију држав-

ну адресу: на институције. Смисао, који је имала аустро-

угарска монархија, стекла је на својој институционалној

политици. Колико је била институционална, што ће рећи

законопоштовна, али и комплексна, савјесна, али и пра-

вотражећа, скрупулозна, али и политички жестока, говоре

и чешки подаци о демисијама и оставкама у политичким

клупама – податак веома необичан за политичке прилике

XIX стољећа, у већини земаља и немогућ, осим у једном

тромом и гломазном царству, строго дефинисаном инсти-

туционалном политичком механизацијом. Међу многим

оставкама, чешки извори констатују и једну Љубишину.46

45 „The system was sustained by the superior military and economic might of the great powers, now called ‘world powers’, as well as their ability to establish governance in their colonies and protectorates through the col aboration of portions of the indigenous people. What William L. Langer has called ‘the diplomacy of imperialism’ was a system of global governance on the basis of interimperialistic agreement.”

Уп. више о томе, као и о хијерархији разних полицијских фракова на ди-

пломатском корпусу, да се послужим наполеоновском метафором, у књизи: The Palgrave Dictionary of Translational History, Macmil an, London, 2009, 1139.

46 „Koncem funkčního období sněmovny navíc nastaly tři vlny hromadných rezignací poslanců určitých národností, rovněž z politických důvodů, coby výraz 1 2 8

К о с т и м у т о п и ј е

Можда први од свих наших политичара свјестан или

у правој омјери свјестан значаја што га институције за

државу имају и држави обезбјеђују државно стање, писац

Причања је и на дјелу оставио траг овај, досљедно. По-

свећеност институцијама, међу њима и једна лудница, што

у оно вријеме за једног писца говори доста, дефинише овог

дипломату врло јасно.47

nesouhlasu s fungováním Říšské rady. 27. ledna 1870 takto rezignovalo něko-lik poslanců za Tyrolsko…

Ve stejné době pak probíhala i masová rezignace poslanců za korunní země Kraňsko, Istrie, Gorice a Gradiška a Dalmácie s jihoslovanským obyvatelstvem.

Mandáty tehdy odevzdali poslanci Alexander von Petrino (ten ovšem reprezentoval korunní zemi Bukovina), Franz Hermet, Lovro Toman, Jožef Emanuel Barbo Waxenstein, Luka Svetec, Lovro Pintar, Stefano Conti, Janez Lipold (za Štýrsko), Anton Černe, Luigi Pajer de Monriva, Orazio Colombani a Francesco Vidulich. 7. dubna 1870 pak ještě dopisem ohlásil svou rezignaci s poukazem na čin svých kolegů i poslanec Stjepan Mitrov Ljubiša. “

Уп. детаљније : Seznam poslanců Poslanecké sněmovny Říšské rady (1870–

1871), Prag, 1990.

47 „ …Јер је напокон Љубиша том приликом испословао да Бока у новој

изборној преинаки сачини сама по себи један неодвисни изборни котар, то јест да може слати свог властитог бокешког заступника на Царевинско

вијеће, а не да јој га бира као досле већина сабора далматинскога, која је

могла бирати кога је сама шћела с Пељешца до Кашћела. И то је Љубиши

пошло за руком урадити, упркос тога што опћне бокешке немају 50.000

душа, нити плаћају 50.000 ф. данка, што је било усјечено као најнижи

број за да могу вањске опћине слати заступника за Царевинско вијеће.

(…)

Преко тога у истоме засиједању Љубиша је испословао 18.000 ф. за

нови поштански пут пред градом Задром, а 300.000 ф. за пут с Котора на

црногорску границу. Сувише је из државне благајне измолио 25.000 ф. за

римску цркву у Врлици; 20.000 ф. за православну цркву дубровачку и не-

колико хиљада за павсоавну цркву скрадинску и за манастире Савину и

Подластву; најпослије. за вријеме гласовања вјерских закона чинио је да

се дозначи годишње свота од 6.000 ф. за припомоћ парохијалноме право-

славном свећенству у Далмацији, док му се законом коначно не установе

плате. Сувише измолио је Љубиша у цара да се опредијеле 80.000 ф. за

лудницу далматинску из државне лутрије г.1874.“

Уп. Стефан Митров Љубиша, Животопис, издало уредништво

„Српске зоре”, у Бечу, штампарија V. Heinricha, 1878.

1 2 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Миноритет, минорни свјетови

Љубишина политичка дјелатност, макар у спољној по-

литици, у ономе што је он разумијевао као своју борбу, а

суштински је било на граници унутрашње и спољне по-

литичке радње, но он је са својим саборцима у етнички

промијешаној структури парламента морао сматрати тај

рад спољнополитичким, по природи ствари, ишла је свом

тихом концу, готово крају, управо у годинама расплета уочи

турског рата 1876-78. Није било више ни оне странке коју

је некоћ градио са далматинским – српским и хрватским

првацима, ни снаге у јединству, ни јединства, дакако, а код

њега, чини се, ни воље. У сабору су његове функције, све

више протоколарне и почасне, бивале временом блиједе иза

његова дјела, умјетничког, несређеног, изузму ли се припо-

вијетке као цјелине, које, уосталом, никад није објавио поје-

диначно, а да нису биле умјетнички савршено заокружене,

али дјело, артикулација заокружења дјела као цјелине, тога

не бјеше на видику. Нити ће тога бити, нажалост, за пиш-

чева живота, никада, барем не у омјеру према сигурној и

моћној приповједачкој снази, садржаној у свим значајнијим

прозним радовима. Планирана сређеност пишчева дјела

у цјелости, са аутобиографијом (из расположивих редова

аутобиографских, види се да је била планирана као књига

– имало се шта планирати, да је било времена и среће), са

оним портфолијом који су и много мањи духови од Љуби-

ше у његову добу обезбиједили себи на темељима тањим,

скромнијим, ни тога нема ни завршних корака до цјелине.

И још ово, уз биљешку о најтужнијем Љубишину кон-

цу, не само политичком, већ и књижевном (онај изостанак

заокружења једног посве оригиналног дјела): историја

приповједачке умјетности, погледајте читав деветнаести

вијек, као да тражи, као да копа, као да вапи за „додацима”

1 3 0

К о с т и м у т о п и ј е

(„прикљученија”), код сваког од снажних приповједача – за

„додацима” мемоарске, прозе, сјећањима, биљешкама уз про-

шлост, за коментарима, за завршном „приватном” ријечју

која ће заокружити круг фикције. Приповједач деветнаестог

стољећа, то, као да осјећа у ваздуху – тај недостатак, потребу

за копањем. И ова се потреба за мемоаристичким копањем

јавља, готово пословнично прецизно, неминовно, управо на-

кон заокружења фикције – као да приповједном кругу фали

још само нешто, а то нешто је „неприповједна” проза.

Ето, такав дојам стичем код Љубише, управо кад му је

било најтеже, а најпотребније, на крају бурне политичке дје-

латности од три деценије (дуг и напоран пут за параметре

сваког, не само тога, бременита доба) – мемоар није дошао,

за аутобиографију нити за коментаре о политичком, јав-

ном, књижевном животу није остало времена. Или не бјеше

нечега што зовемо вријеме, а то је можда хронотоп судбине.

Зато нам о њему долази по неки бљесак, свјетла био-

графског, са других страна, поглавито од биографија или

аутобиографија или политичких списа, гласовитих Хрвата

његова доба. Највише има ових пропламсаја кроз политич-

ке и књижевне списе, дијалоге, полемике, напросто кроз

књижевно-политичку, друштвену, културну слику доба и

Далмације која се буди, раније и жустрије, можда раније

и жустрије у мјери у којој је, као прокрајина, мање рафи-

нирана и развијена. Па и кроз слике знаменитих обитељи

тога доба, које су за деветнаесто стољеће, одиста, слике,

портрети доба и укуса, а и догађаја разних у политичком,

дипломатском смислу сликовитих. Једна од ових обитељи,

вјетроказна, умногоме, у односу на Љубишу, свакако је лоза

Војновић, лоза која се рачва у више праваца, напосе, у свим

релевантним правцима од утицаја и на Љубишу и на врије-

ме. Писац је савршено добро познавао огледало обитељи

1 3 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Војновић, преломе њина свјетла кроз вјекове и политику ве-

ликих сила, односно интереса ових на балканском – у датом

контексту радије казати словенском – југу, поглавито кроз

живот и рад свог саборца у Народној странци и Царевин-

ском вијећу, Ђорђија-Ђура Војновића.48

Бриљантни Војновићи били су, углавном, Срби католи-

ци,49 а Хрвати дипломате.50

Дакле, у самој странци, Народној, након раскола, писац

је имао јачу опозицију од оне која је народњачку политику

раније оспоравала у Царевинском вијећу. На страну раз-

лаз у мишљењу о методама политичке борбе, на страну

и скандали који су пратили Љубишу последњих година,

најбучнији је био неки о наводној корупцији, присвајање

новца, од концесије за жељезничку пругу у долини Неретве

48 „Ђуро се као правник вратио у Херцег Нови (са студија у Бечу и Падови, прим. Г.Ч.), гдје се идентитетски везао за српство и вратио православљу.

Дјеловао је као јавни биљежник и опћински начелник Херцег Новог (1863-1877). Као представник Народне странке изабран је 1867. за заступника

Боке Kоторске у Далматинском сабору, а 1877. постао је предсједник

Сабора те се преселио у Задар. У међувремену је 1870. био изабран и као

заступник у бечком Царевинском вијећу. На тим је дужностима остао

све до краја живота. Након раскола Народне странке у Далмацији 1879, Ђуро Војновић је постао један од утемељитеља и вођа Српске странке.

Био је ожењен католкињом из трогирске обитељи Мартинели, а имао је

три кћери и сина Душана, који је смртно страдао 1883.”

49 „За разлику од брата (Ђорђија-Ђура, прим. Г.Ч.) који се у зрелој доби

вратио православљу, Косто Војновић је чврсто прихватио католицизам.

Штовише, католичка доктрина представљала је темељ Костова духовног

живота, а његови политички и интелектуални назори имали су снажно

католичко обиљежје. Косто је већ у младим данима прихватио и развио

хрватски национални идентитет те тијеком шездесетих и седамдесетих

година 19. стољећа одиграо значајну улогу у обликовању хрватске

националне идеологије у Далмацији.”

Уп. Mihovil Pavlinović u politici i književnosti, Globus, Zagreb, 1990, 16.

50 У писму бискупу Штросмајеру 1871.г. Косто Војновић каже: „Ако сам по

роду Срб, по политици сам Хрват, а по вјери католик”.

Уп. опширније: Nacionalna i sveučilišna knjižnica, Zbirka starih i rijetkih rukopisa i knjiga, R5332/13, ostavština Koste Vojnovića.

1 3 2

К о с т и м у т о п и ј е

– најопасније ривалство њега је чекало, и дочекало и укло-

нило од групе којом је управљао Миховил Павлиновић,

политичар успјешнији, писац ни поредити с Љубишом,

ни прићи паштровском storytel er-у. И агилни Павлино-

вић, као и Љубишин земљак, Косто Војновић, изданак

породице која ће пишчеву политичку каријеру означити

и усмјерити, те коначно и надживјети, био је неспорно

успјешнији политичар од Љубише.51 „Већ у прољеће 1875.

сви обавјештенији политичари у Монархији знали су да је

приређен терен и да ће се ићи на освајање и дипломатско

добивање Босне и Херцеговине како би се накнадили гу-

бици у Италији и истискивање из њемачког Reicha. Тому је

служио и царев пут уз границе споменутих покрајина…”52

Конац пишчевог рада, политичког, а показаће се, нажа-

лост, и књижевног, пада у вријеме када он већ може само

посматрати напредовање ривала и, уопште, промјену на

политичкој мапи Балкана – видимо из оних неколико пасу-

са, аутобиографских, несређених као што и доба помутње,

несређено, бијаше. „Павлиновић је ‘об Ускрсу’ 1875. почео

51 „Од самог почетка своје политичке активности Косто Војновић (отац

Луке-Луја Војновића, прим. Г.Ч.) је уз Миховила Павлиновића и Миха

Клаића фигурирао као један од вођа хрватског народног покрета у Дал-

мацији. Његов спис Un voto per l’unione ovvero gl’interessi del a Dalmazia nel a sua unione al a Croazia e al ’Ungheria (Split, 1861), у којему је изнио

низ аргумената за сједињење Далмације с Хрватском, спада међу темељ-

не програмске текстове хрватског националног покрета у Далмацији. Од

1863. до 1874. Косто Војновић редовито је биран као заступник Народне

странке у Далматинском сабору.”

Уп. Mihovil Pavlinović u politici i književnosti, Globus, Zagreb, 1987, 17.

52 Априла 1875. цар и краљ Фрањо Јосиф обишао је области дуж далма-

тинско-босанске границе на међи двају царстава, акаснији извори наво-

де да то никако није било случајно путовање, нити да је цар случајно, у

овом подузећу, помно слушао не само своје поданике, већ и делегације

хришћанског састава, из Турске. Михо Павлиновић га је поздравио у За-

дру, дочим о Љубишиним активностима, па ни о присуству, или било

каквој врсти учешћа, података нема.

1 3 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

писати још један свој програматски спис: ‘О Славенству,

Југославенству, Србохрватству, Србству и Хрватству’, кога

је довршио идуће године.”53

Народњачка политика у Далмацији, дакако пресликана у

главним цртама на засиједањима Царевинског вијећа, прело-

мила се, што је Љубиши добро било познато, на том питању

свих питања (источно питање, односно разлике у гледишти-

ма на Босну), а разлаз хрватско-српски, писац је осјетио на

својој кожи. Ако је читао, читао је ово пред смрт, ствари

савршено добро познате, апсолвиране деценијама, кроз дис-

кусије у Сабору и на Вијећу у Бечу, засигурно му нису могле

изгледати другачије, него онакве какве су, реално, биле.54

Борио се он на многим фронтовима – језик и црква су

питања свукуд присутна и у говору55 и у писању и у Ца-

ревинском вијећу и у Сабору у Задру, а драматургију по-

53 Види опширније: Разговори, Задар, 1876 (последњи пут тискано с предго-

вором Марина Павлиновића у Загребу 1943).

54 У Павлиновићевој књизи саговорници су четири особе између себе – аутор

је изабрао да га тумачи извјесни Петар Дувњак, а уз то и становиште још јед-

но, без предметне разлике у рудименту (“Народни лист” у ком је и Љубиша

некоћ објављивао политичке прогласе и позицију Народне странке). Опо-

зицију му чини Стеван Бачванин, близак новосадској “Застави” и ставови-

ма Светозара Милетића. Умјерени дубровачки грађанин, госпар Влахо, је

трећи, и он, као да говори из уста дубровачких Војновића, мада се то нигдје

у тексту не спомиње директно, а четврти је капетан Ристо, Бокељ, “умјерен

и помало Свеславен”, како га касније квалификује хрватска критика.

55 Нпр. говор у Задру, још у доба снажног заједништва у редовима народња-

ка, питање источне цркве у Далмацији (85.000 вјерника, 93 парохије)

– аутор помиње и Котор, сукобе Црногораца и Француза 1806. године, Боку Которску, Албанију, Истру, Дубровник, креће се у више праваца

( varrà la pena di fare una piccola digressione) – лежи равноправно у равни

језичких и политичких питања у цјелини:

„Eppure né la nuova scelta del vescovo, nè l’organismo del concistoro, come oggidì sussiste, corrispondono alle costitucioni del a chiesa greca. Chi la letto il secondo lavoro del benemérito proffesore Zhisman: ‘Die Synodal Verfassungder Orientalischen Kirche’, si farà di cìo fácilmente convinto.”

Уп. La Chiesa Greco-orientale in Dalmazia, 1866.

1 3 4

К о с т и м у т о п и ј е

литичке борбе, оралне и оне писменог типа ишчитавамо

каогод комплетно пишчево мишљење, на страницама

прозе – на плану наизмјеничног протежирања минорних

и мајорних свјетова. Политичка каријера прекратка за ри-

там једног спорог царства.

Језгровито народно мишљење, у недостатку, или, барем,

помањкању писмених форми од XV до XVIII стољећа, код

Вука, касније и Љубише, повлачи се на резервни положај и

народ га, орално, и понегдје писмено, изражава у минорној

форми изреке (још питалица, загонетки, доскочица, по-

пјевки, итд). Миноритет народних форми аутор Суда до-

брих људи дисперзира редовно, како кроз своју дијалошку

драматургију, тако и чешће, упадљивије, на почетку или

на крају чисто приповједачког блока. Има народног говора

код њега свукуд, само је реформиран дијалошким тензија-

ма, дотле да је понегдје прикривен.

Причања Вука Дојчевића – жанровски проблем најо-

бимнијег пишчевог дјела (XXXVII поглавља, око двјеста

страница) – у свјетлу минорних народних форми, у њему

заступљених – шта је то, куда се и како формално развија

ово дјело?

Сазрело је вријеме да се ова проза назове правим именом

– роман – не што би сазрела теорија књижевности, или се,

у односу на прошлост, истанчала разлика међу жанровима,

или се, пак, у међувремену нешто промијенило на пољу

историје књижевности и мишљења, него из простог разлога

што је постмодерно мишљење уложило напор да рецепцију

писаца из граничних епоха (Достојевски: претпсихолошко

и психолошко доба, нпр), мјери, не само кроз њих саме,

кроз изоловано дјело њино (каталогизовано у аутомату

и аутоматизму посматрања), већ кроз призму, понекад и

претјерано равноправну, тумача и оспораватеља њихових,

1 3 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

или апологета, свеједно.56 Доба полифоних тензија у читању

и разумијевању прошлости, највише интереса показује,

управо, за ауторе из преломних епоха, што Љубиша јест,

ван сумње (отварање нове дијалошке форме у роману са

освртима на епску прошлост и монолошке изворе).

У датом контексту Причања су одиста прави, не и једини

примјер, има их посвуд, испод наслова појединих приповје-

дака, новела и кратких прича – када се многи, наслов, праћен

народном изреком ( изречним говорним миноритетом), у

естетској творевини акумулира, не само паралелно него још

суставно. Говорно-писмени квалитет од минорног чинио-

ца (изрека, пословица) постаје мајорна форма (недјељива

естетска цјелина). Свако од тридесет седам причања Вука

Дојчевића, свака од XXXVII глава романа, по наслову се за-

снива на минорној народној форми изреке.57

Мајоритет, мајорни свјетови

Питам се да ли бих толико размишљао о минорним (ма-

лим) и мајорним (великим) свјетовима код Љубише да

56 Види студију Малколма Џонса: Dostoyevsky After Bakhtin, Cambridge University Press, 2005, 240 стр.

57 I – Ако лаже коза не лаже рог;

II – Свуда поћи, дома доћи;

III – При муци триста, по муци ништа;

IV – Тешко ногама под махнитом главом;

V – Или каменом о лонац, или лонцем о камен, тешко лонцу; VI – Да јој треба наше слоге, не би никад кише нашло;

VII – Ако немаш злотвора, мати ти га је родила;

VIII – Ријеч из уста, а кам из рука; (…)

XV – Нити се у добру узнеси, ни у злу понизи;

XVI – Имасмо те, не знасмо те; изгубисмо те, познасмо те!; XVII – С туђа коња насред поља; (…)

XXXII – Лакше је поповати него ли кнежевати;

XXXIII – Шалу је Бог оставио;

XXXIV – Гори је невјерник него кривоклетник; Итд. итд.

1 3 6

К о с т и м у т о п и ј е

нисам читао Кањоша у којем је ова тема неизбјежна: мали

човјек, а принуђен да дјела под великим оконостима? Не-

мам навику посегнути за било којом и каквом књигом на

полици; још мање посегнути за било којим и каквим ци-

татом, било откуд, било када, било гдје га уметнути, него с

разлогом, а онда одлучно. Немам, нити ћу сада направити

изузетак, иако је књига коју каним поново прелистати,

заправо, поклон од мог аргентинског сусједа у авенији

Маипу: Borges y el culto de los Mayores. 58Аутор је дипломата, историчар и пријатељ Росендо М. Фрага.59

Има извјесног конзерватизма у сваком позиву на мајор-

не свјетове, на претке, на ауторитете, на политику, па чак и

на своја убјеђења, која се обично плаћају високом цијеном,

управо зато што су „мајорна” (а људски живот миноран по

дужини трајања), те се стога нећу задржавати на Фрагином

доживљају предачког свијета као мајорног свијета. Тачније,

ограничићу се на то што он сам признаје властити конзерва-

тизам, а Борхесов наглашава.60 Вјерујем да је у писца Крађе

и прекрађе звона иста ствар, да је цијена мајорних свјетова

отмена, али висока. Иако је неизвјесно да ли је човјек већи

пошто плати цијену коју велики свијет захтијева и узима.

Борхес је имао снажан однос према старијима (аутори-

тет; већина у консензуално-демократском смислу; преци;

58 Издање Fundacion internacional Jorge Luis Borges, Buenos Aires, 2001, стр.

2010.

59 Рођ. 1952 у Б. Аиресу, политички писац, историчар, директор истражи-

вачког центра Nueva Mayoría – што већ насловом (Нова већина) сугери-

ше у правцу који мене у датом случају интересује: однос писца и дипло-

мате према категоријама које се овдје могу превести, са шпанске множи-

не „ mayores” као: старији; ауторитети; претходници; већина.

60 „Como Borges, yo me siento conservador y muchas veces lo digo aunque no tengo militancia política.”

Уп. Rosendo M. Fraga, Borges y el culto de los Mayores, Buenos Aires, 2001, 207.

1 3 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

мајоритет – мајорни свијет, величина у смислу стандарда

и принципа; старије особе са искуством, итд.) господин

Фрага је од тога направио студију, занимљиву већ по самом

наслову. Највише ме ова тематика копка као мајорни, већи,

велики, крупни свијет (у мојој уобразиљи ту је, одмах, у

близини миноритет, минорни свијет, нешто мало, али зна-

чајно), доведен у везу са својом супротношћу по формату

(мали свијет). Да се вратим на наслов Борхес и култ мајор-

них и да му, за ову прилику, атрибуирам компаративно мој

потенцијални контра-наслов: С. М. Љубиша и култ минор-

них људи и свјетова.

Свако ко је прочитао Кањоша Мацедоновића, зна о

чему говорим. Ова новела, скупа са Причањима Вука Дој-

чевића, са Скочиђевојком (проза у нагибу према роману, исто као што је то Владимир и Косара, алиас Љетопис

попа Дукљанина, не само нагиб према роману, него сам

роман) и толиким другим приповијестима и црногорским

и приморским, зна да Љубиша заслужује такву студију.

Размишљање о њему непотпуно је без улоге и функције

минорних свјетова у његовој поетици. Не може се тврдити

да је наш писац имао el culto de los mayores – осим, можда, у смислу: етика, патриотизам, народ (да, народ је код њега

уистину мајорни култ), језик, понос, све оно што јесте

мајорни култ његова краја, али може, и то засигурно, да је

добро знао шта су то мајорни свјетови. Живио је у једном

царству, радио за царство, говорио његове бројне језике

и претурио преко својих плећа многе његове проблеме.

Носио је снажно искуство мајорних свјетова (и минорних,

видјећемо касније, у драматуршком проседеу), снажно ис-

куство предака, с поносом на сто посјечених Љубиша због

непослушности пред Турцима; његов умјетнички свијет

је, одиста, драматургија минорних и мајорних свјетова.

1 3 8

К о с т и м у т о п и ј е

Пошту му је одао, ни деценију пуну након смрти Љубиши-

не, богослов и писац Дионисије Миковић.61

На концу, оно што је Љубиша сада већ могао само про-

матрати из своје нежељене и преурањене „пензије”, премда

праву пензију није ни доживио, а његова је заслуга, заправо,

то било, јесте рад на помагању херцеговачких устаника и

прикупљање помоћи за њих – Љубишина визија отприје

шест година.62 Уредништво задарског Народног листа (Il Nazionale), упутило је, управо у вријеме када Павлиновић

обзнањује своју верзију политике по источном питању”

(Босна) и стоји иза кампање за помоћ устаницима, апел за

прикупљање помоћи у акцији која је „подигла духове у Дал-

мацији”, како пише тадашња штампа. Љубиша је, разумије

се, могао гледати на ову ствар из дубље перспективе. Још

увијек је активан у Сабору, на унутрашњем плану,63 и биће

61 „Од овог једног од дванаест Паштровских племена, племена Љубише, до-

сељеног у Паштровиће с почетком једанаестог вијека, скрај такозване ријеке

‘Љубишњице’, вазда се је досле рађало људи, који су цркви православној и

роду српском хвале достојно служили, и користи му, било умно, било мате-

ријално, доприносили. Од свију се као свјетли дан од тамне ноћи одликује: сјајна на небу српском неугасива звијезда, Стеван Митров Љубиша.”

Види детаљније: Дионисије Миковић, Митрополит црногорски Виса-

рион Љубиша, НовиСад, 1886, 5-6.

62 Књаз Никола је те године, 1869, у јеку кривошијске кризе, примио Љубишу

на Цетињу, „гдје су, сами, разговарали сатима” – једина ова чињеница, а није

усамљена, говори јасно и недвосмислено, бацајући свјетло, не само на њихов

однос, пун разумијевања, у осталом, него и на кризу у цјелини.

Уп. даље: Мирослав Лукетић, Биографија Ст. М. Љубише, у : http://smljubisa.tripod.com/biografija.html

63 И везан, декларисано, за струју Ђорђија-Ђура Војновића по курсу који

писац већ није ни могао природно напустити, након толиких година

заједничке борбе за заједничку ствар. И прије Љубишина напуштања ди-

пломатског паркета, односно прије пишчеве смрти и након обоје, а обоје

пада у свега неколико година, ако не, и мање, око Војновићеве политичке

фигуре, сликовито речено, кружи прамен магле.

„Према штурим вијестима, могло би се закључити да је Ђуро Војновић

развио големе амбиције у балканској политици, али и да своје планове

1 3 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

дуже од године, докле га Павлиновић са својим присташама

смијени, али његова политичка становишта, скупа с пер-

спективом, нису ни издалека она пријашња, захваљујући не

њему самом, него другима, који су се промијенили, а с њима

и његов положај – мањина, недостатак гласова за досљед-

ност у политици странке. Иако се за кратко чинило да со-

лидарност, прикупљање помоћи за херцеговачке устанике,

сада већ у сасма другачијим околностима од оних 1869. го-

дине, зближава хрватске и српске народњаке у Далмацији,

то није трајало дуго. Љубиша је остао на својим позицијама,

познатим и декларисаним кад је ушао у политику.64

углавном није успио остварити. Наводно је био persona gratissima на беч-

ком двору и код самог цара Фрање Јосипа, а зна се да је године 1878. успјеш-

но посредовао при купњи отока Локрума за престолонасљедника Рудолфа.

На другој страни, одржавао је присне односе с црногорским кнезом Нико-

лом, уз којега је 1876. судјеловао у једној епизоди црногорско-турског рата.

Такођер, био је у честим контактима са српским дипломатама у Бечу. Годи-

не 1883. покушао је, мимо аустријског велепосланика у Београду, исходити

аудијенцију код краља Милана Обреновића, тражећи притом да се с њим

‘поступа као са Србином, а не Аустријанцем’. Аустријска дипломација тада

је посумњала у његове намјере, а денунцирао га је сам краљ, који је био

политички овисан о бечком двору. Информације што их је тада прикупио

аустријски велепосланик указују да је иза Војновићева посјета стајао особ-

ни политички мотив, но његови стварни циљеви остали су непознати. У

обитељском кругу спомињала се непотврђена прича да је 1886. – након аб-

дикације бугарског кнеза Александра Батенберга – Ђуро Војновић био ‘је-

дан од најозбиљнијих кандидата за бугарски престол’ на који је најпослије

засјео Фердинанд Саксе-Кобург (о чему је писао Милан Прелог у Југосла-

венској њиви, 2/7, 1924, часопису у ком је, иначе, Војновићев синовац Лујо

сарађивао и полемике водио, прим. ГЧ). У политичким амбицијама, запле-

тима и аферама Лујо Војновић касније је надмашио свога стрица Ђура…”

Уп. Зборник о Павлиновићеву животу и раду, приредио Никша Стан-

чић, Глобус, Загреб, 1990, 16.

64 О Љубишином учешћу у преговорима са кривошијским устаницима, 1869. године, у Кривошијама, писано је код нас мало и више некако пу-

блицистички, без уласка у општи контекст и ситуацију напету по свим

шавовима, турским, аустро-угарским, црногорским, па и далматинском у

некој, мало подаљој, инстанци. Изношене су и грубе произвољности, при-

купљене у неким усменим разговорима, кафанским трабуњањима у Будви, 1 4 0

К о с т и м у т о п и ј е

Након што су Црна Гора и Србија заратиле са Турском

и након захтјева устаника да прогласе присаједињење Бо-

сне Србији, однос међусобног разумијевања између двије

фракције у Народној странци је захладнио, а босански

фрањевци упутили су протест, на линији тзв. хрватског

државног права, гледе Босне, подржани, с друге стране,

од аустријских дипломатских службеника у самој Босни.

Треба додати да је далматински намјесник, генерал Родић,

иначе Љубишин пријатељ, још из доба кривошијских пре-

говора, у Павлиновићу имао противника и ривала, ако не

са истом врстом ривалитета у односу на ону коју је према

Љубиши испољио, а оно са становитим противљењем,

свакако, тим прије што су се односи са Павлиновићем по-

горшали, сљедствено дипломатској констелацији, до краја

остао привржен писцу и његовим политичким ставовима.

Све у свему, гледано из угла свршетка Љубишине ак-

тивне дипломатске дјелатности и службе, као што наво-

де извори, „око судбине Босне и Херцеговине и рјешења

источног питања, коначно су се разишли хрватски и

српски политичари у Далмацији па и у Хрватској у цјело-

сти”. Кад постане свршено, онда постане јасно. „Био је то

сукоб двију државних идеја од којих су обје, и хрватска и

српска, полагале право на Босну и Херцеговину.”65

Биле су то године када је Љубиша, несумњиво огорчен у

политичком раду, осјећајући се напуштеним, изневјереним,

и не сам, већ са многим саборцима из свог крила странке,

па и у Царевинском вијећу (имао је доста пријатеља међу

чешким политичарима, обилазио Праг, био примљен с

о томе да је наводно писац учествовао у добавци оружја за устанике, и

писано је о томе у једном зборнику, чак и у академском кругу, излагано, без

основа, те ово не завређује више од одговарајуће кафанске пажње и одјека.

65 Види: К. Милутиновић, Војводина и Далмација, 125.

1 4 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

разумијевањем и почастима) можда више гледао, или се

спремао да види, ако је судити по онако штурој аутобио-

графској биљешци, пут и обзорје свог књижевног дјела.

Томе је било и вријеме, након три деценије не лаког рада и

не лаке позиције, међу својима и међу странцима. Дипло-

матски рад му је узео много времена, снаге, енергије, да чудо

буде потпуно, ово знамо пратећи живот његов, нипошто из

књижевних редова, удаљених, намјерно, од дипломатске

дјелатности, да конац с концем не видимо, готово нигдје, у

приповједачком и политичком ткању његова духа.

Каузалитет не видимо и нема га – нико не зна шта је умор-

ни писац мислио за будућност тих последњих година, ни како

је намјеравао да се постави, у друштвеном амбијенту, ако

је о неком постављању, након разочарања и умора, уопште

помишљао, значај му иоле важнији придавао. Говора има,

али на ужем плану, у Сабору и без одјека, без оне прегова-

рачке поетике, тако својствене Љубиши, без основа и услова

за њену градњу. „Источно је питање ријешено на Конгресу

у Берлину”, констатују хрватски извори, гледе геополитичке

ситуације на Балкану и горућег тзв. источног питања, „а уну-

трашњи односи и припадност Босне и Херцеговине у Бечу и

Будимпешти. Сви програми хрватских и српских политичара

па и њихове препирке биле су сувишне. Босна и Херцеговина

постале су заједничке аустроугарске покрајине.”66

Политика, и проза, као дијалошке тензије

Погледајмо опет ствар издаље, из дубине. У својој 39.

години Љубиша је већ посланички кандидат за Државни

66 Види: Dragutin Pavličević, Mihovil Pavlinović o istočnom pitanju u Bosansko-hercegovačkom ustanku (1860-1878), у: Mihovil Pavlinović u politici i književnosti, priredio Nikša Stančić, Globus, Zagreb, 1987, 203.

1 4 2

К о с т и м у т о п и ј е

сабор у Бечу. Годину раније, 1861, он је члан далматинске

депутације при банској конференцији у Загребу. За петна-

ест година, од тада до 1876, он је посланик на Далматин-

ском сабору и у Царевинском вијећу у Бечу. Са својих 48

година постао је предсједник Далматинског сабора, на том

положају остаје до 1878, када га смјењују противници из

клерикалне фракције народњака предвођене дон Мијом

(Миховил) Павлиновићем.

У Љубишино вријеме, кад је у дипломатском пословању

и политици срце куцало јаче, болније, кад је уопште имало

времена да куца, док су идеје биле свјежије, неизлизане,

једва малко процијеђене, и то, додуше, у пјешадијским

ратовима, али не и прокуване у масакрима и геноцидима,

као пола стољећа или стољеће касније (Први свјетски рат,

нацизам, фашизам, логори, нуклеарно оружје), у то, пома-

ло црно-бијело вријеме, као што крух насушни зна бити

црни, и бијели, у исти час, у изборној области Далмацији

постојале су, наиме, двије странке.

Народна странка, прва, коју је он заступао, и тзв. Аутоно-

маши, по народски речено Талијанаши, подржани од цен-

тралне аустријске власти, са циљем да се задржи италијански

језик у школама и не дозволи продор народног словенског

духа и јединства – у крајњем: да се декуражирају федерали-

стичке идеје које би водиле до југословенства. Народњачки

оријентисани посланици често су сједјели, заправо, гле пара-

докса, у наднародном клубу (Hohenwart), гдје је његован феде-

рализам разних народа аустроугарске монархије, све док није

порастао утицај хрватске Странке права (тзв. Праваши), која

је исцрпила ентузијазам народњака својом државотворном

идејом, а за Љубишину струју, односно струју Ђорђија-Ђура

Војновића, у новој констелацији, више није остало мјеста.

Двије године касније, 1878, умро је Љубиша у Бечу, а по-

смртни остаци, након седам година, 1885, у завичај, Будву,

1 4 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

су пренесени. Ово јесте једна штура слика, али слика. От-

куд код писца тако снажна дијалошка тензија, снажнија

него код других наших приповједача XIX вијека?

Преговарачки тон Љубишина приповједања – шта је то?

Аутор Кањоша Мацедоновића читавога свога живо-

та ослушкује, или је приморан да има слуха, што се хвата

свеједно, за двије врсте преговарања такорекућ – за неко

унутрашње, међуполитичко (дијалог унутар племена, на-

рода, националне свијести) негоцирање и за други, спољни,

међунационални, интерплеменски дискурс. И можда је

Кањош, овдје конкретно, погрешно, или барем непотпуно, изабран за примјер, можда је унутрашње преговарање у

њему (локација: паштровски Дробни пијесак; предмет: кога

послати на мегдан туђинском насилнику?), тј. слабије, с мање

примјерности, биран за примјер од унутрашњих преговора у

осталим пишчевим новелама ( Скочиђевојка, Причања Вука

Дојчевића, Поп Андровић нови Обилић, итд) – можда је, ка-

жем, кањошевско унутрашње негоцирање испод пишчевог

највишег нивоа? Но, ништа зато, Кањош је – Кањош…

Узмимо, дакле, без обзира на дијалошку енергију Љуби-

шину, огромну и снажну, Кањоша за примјер, да ли његова

преговарачка страст илуструје Љубишин дипломатски, и

политички дискурс, пун преговора и дијалога, дотле да се

дијалошки ослонац пишчев, свуда, у сваком поглављу, па-

сусу или реченици, мора довести у тијесну везу са занатом

пишчевим – са извором откуд се егзистенцијалистички,

он, напаја – са политичким кругом и дејством његовим?

Није једноставно, нити се на први поглед и покушај от-

крије и појави, наспрам истраживачке знатижеље оно егзи-

стенцијално у Љубишину дијалогу. Упркос томе што је сам

овај дијалог начисто егзистенцјалан, што је проткан двијема

начисто егзистенцијалним претпоставкама (услови живота,

1 4 4

К о с т и м у т о п и ј е

опстанак), заснован на њима, овај оригинални дијалог је

увијек на граници пишчевих животних претпоставки: ди-

пломатије у круху (професији), преговарања у поетици (во-

кацији). Просто речено, прихваћене представе о дијалогу и

дијалошкој форми, у прози – Љубиша се готово ничим није

бавио до прозом (занемаримо ли политичку прозу) – неће нас

задовољити, својим одговором, на питања у вези са пробле-

матизовањем пишчеве умјетности. Још мање евентуалним

одговором у вези са проблемом Љубишине умјетничке снаге.

Назваћу ову снагу снагом дијалога, из простог разлога

што сам увјерен да се стара, добра, земаљска проза, ослања

на дијалошку форму. Приповједач Љубиша, нисам рекао

дипломата, кад се мало боље загледамо у његов бунар,

тражи у човјеку, не оно што је подложно промјенама, ре-

лативно, од данас до сјутра, већ нешто друго. Он тражи

оно непромјенљиво, несавладиво и, пошто га нађе, или га

илузија да је то нашао, понесе, потапа га у бунар класичне

дијалошке форме, са циљем да непромјенљивост, постоја-

ност тестира. Он је заинтересован за нешто приповједачки

непромјенљиво, за зло или добро, свеједно; постојаност и

постојане ствари обично леже на дну бунара.

Можда је ова навика, инерција, ова постојаност ради

постојаног, прешла из пишчеве политичке у драматуршку

имагинацију, прелила се, премотала некако, да би остала

онаква какву је видимо – имагинација која однекуд дола-

зи, потиче, притиче, стиже да би нешто саопштила тоном

дошљака. Он увијек, чини се, у сваком часу, има шта да

супротстави злу на дну свог бунара – неки инат, неки мо-

рал, етику, неки пркос, гњев, дакле, опет неку постојаност,

тврдоћу, камен сур и топао, од емоције неког бића које по

њему гмиже – човјека, змије, пса. Склоност ка постојаном,

тврдом ставу, прати ову прозу из ретка у редак. Писац који

1 4 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

лови истину на дну бунара, тако бих ја назвао њега након

читања новеле Поп Андровић, нови Обилић – приповијест

паштровска друге половине осамнаестога вијека и утиска, на самом крају ове дијалошки одређене прозе:

„А који си ти на име?” – упита га паша.

„Ја сам поп Радо Андровић, ако ти је драго милости!”

„А да сам те одавна желио упознати”, рече паша, „јер ми

људи кажу да си се узнио откад ми поткиде међу и дарова

је дужду.”

„Ја ти нијесам поткинуо међе”, дода поп, „нити сам ја

даровао дужду, него сам бранио оно своје од Спичана, који

су ми га хтјели потомити.”

„А хоћеш ли и по данас тако?” – припита га паша.

„Хоћу док могу махати” – одговори поп.

А паша, арбанашки, на по гласа: „А да нећеш већ никад

ни довијека.” Па нареди једном аги од страже да их изведу

и потуку.

Поп Раде знао је нешто натуцати арбанашки. Видје да је

погинуо. Како ага пође по џелате, скочи на ноге, тргне из

потаје двије шпагарице,67 натегне их, задјене прст за стра-

жу и обије управи паши у прси. „А гдје ти је вјера, псето

безаконо!” викне поп, и потегне за стражу. Оба кремена

скоче из оловнице, прашници се проспу, а пушке издаду.

Хћаше да га зубима закоље, но на побуку прискоче Турци,

па их све изасијеку, осим Ђура Иванова, који им се украде

и доприје дома, а око њега пушчана зрна као град. Затвори

се у кућу и многе Турке убије кроз пушкарицу. Док Турци

нанесу сламу и сијено да га жива упале у кући, паде ноћ,

а он се спусти хитро низ прозор, скочи у море и преплива

здраво на оток Катић, под тучом турскијех танета.68

67 Мале пушке што се у џепу у потаји носе (прим. С. М. Љубиша).

68 С. М. Љубиша, Дјела, ЦИД, Подгорица, 2001, 122.

1 4 6

К о с т и м у т о п и ј е

Посланство жанра и, најзад,

посланство инструмента

У Љубишино доба Посланички дом бечког парламен-

та (Abgeordnetenhaus des Reichrathes) броји 343 депутата,

од чега: Мађарска 85, Чешка 54, Моравска 22, Хрватска и

Славонија 9, Далмација 5, а од ових, опет, 2 столице су за

Бокеље (Љубиша за Херцег Нови, Рисан и Будву и гроф

Ђорђе-Ђуро Војновић за Котор).

Дипломата, племић, Бокељ родом, формиран на универ-

зитетима у Бечу и Падови, градоначелник Херцег-Новог, Вој-

новић припада, скупа с Љубишом, Народној странци која се

залаже за словенски народни покрет и припајање Далмације

Хрватској и Славонији. Заклетву полаже 1871, заступа курију

бокељских општина, свој други мандат брани 1879, трећи

1885, дочим се на изборима 1891. године више неће канди-

довати. Годину касније биће изабран за доживотног члана

Горњег дома парламента (Herrenhaus), неизборног тијела ре-

зервисаног за племство, у доживотни мандат.

Богата је била каријера Љубишиног саборца, а додамо

ли томе да му је годину млађи брат био Коста Војновић,

такође члан Далматинског сабора, ректор Загребачког

свеучилишта, а синовци писац Иво Војновић и Лука Лујо

Војновић, реформатор црногорског правосуђа, амбаса-

дор Црне Горе у Ватикану, те учесник Лондонске мировне

конференције 1913. године за Балкан, тзв. амбасадорске

конференције за проширење граница у име Црне Горе, не

само да је била каријера сјајна, већ и конкретним, исто-

ријским помацима, ауром историје, политичке и културне,

окруњена. Браћа Ђорђије-Ђуро и Косто подијелила су се у

два народа политички и оба их за своје историјске фигуре

и за фигуре своје културне историје држе.

1 4 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Дипломатски дискурс у цјелини, дипломатска преписка,

инструкције (писмено добијене или писмено издате), угово-

ри (ако су ревидирани руком појединца), службене биљеш-

ке, депеше, анализе, посвете, говори, излагања, расправе,

огледи из међународних односа, мемоари, књиге, дјела, у

натури је све ово – жанр (жанрови). Чак и орални, усмени

дискурс, будући да у књижевности представља један, говор-

ни жанр, аутономни дискурс са аутономним консеквенца-

ма, функционише као дипломатски дискурс. Јавна ријеч у

дипломатији документ је и обавезује, како онога који га даје

тако инстанцу испред које је делегиран и која га усмено или

писмено опуномоћује.

У Љубишином стваралаштву, директно, дипломатског

жанра нема. Комплетна његова жанровска заоставштина је

углавном наратив, земаљска реалистичка проза, земаљско

причање у земаљској, племенској и отаџбинској аури.

Зашто је изостао дипломатски жанр у текстуалној остав-

штини, нагађати би се само могло? Зашто писац са одлич-

ним смислом за писмо и ритам, за излагање у концизној,

језгровитој форми, са реторичкм нагоном, присутним на

свакој страници, није оставио, барем што се политичког

и дипломатског поља (жанра), тиче, за седамнаест година

у директној политичкој борби и још више година у поли-

тичкој дјелатности шире гледано, готово ништа или барем

премало за биографску и полиграфску компаратистику?

Нагађањима се бесмислено, поготово у датом случају,

бавити. Приповједачка проза Љубишина, самопоуздање

којим је написана, дикција, избор тематике, печат родног

краја, краснорјечје минулих доба и његова доба, идиомат-

ско и народно гесло, епски замах, хумор, колорит и кон-

текст, језички контролисана историја, патриотска страст,

могло би се набрајати, још, и даље, но све то, без сумње, не

1 4 8

К о с т и м у т о п и ј е

оставља ни најмање простора, да би, још један жанр, жанр

дипломатике, овом опусу пристајао природно и спонтано,

у логици, у животу. Народни говор, орални и писмени,69

с једне и преговарачко искуство преточено у поетику, са

друге стране, дјелу његовом и осјећају припадности бића

његовог, дају доминантан тон и печат.

Али – није, не пристаје, јер службене преписке готово

да нема. Риједак је ово случај, да је из књижевног дјела, из-

брисана, професија и то не ова или она уска професија, већ

дипломатски дискурс, дуг деценијама и широк, континен-

тално, империјално, у сразмјери са замахом свог стољећа

и царевинским државним форматом. Дипломата (профе-

сијом) се у простору, пољу свом слободном, или релативно

слободном, повукао у приповједача (вокацијом). Читалац

осјећа и отворен му је простор да доживљава животно и

професионално искуство приповједача, али кроз друге ли-

није, на другим нотама, на другој жици, не на инструменту

жанровском, већ на инструменту поетичком.

Остављајући по страни претпоставку, карактеристичну

за дипломатске писце, за неке, не за све, да се тек након свр-

шене службе, они лате пера и дају исто оно што је служба,

69 Критика је, и новија, не само она из већ помало класичке старине, запази-

ла да нема мјеста недоумицама што се главних токова пишчеве вокације и

рада, тиче – то је „израз народног дуга изведен до умјетничког изражаја”.

„Главни књижевно-историјски основ за своје дјело Љубиша је изгрaдио

проучавајући стваралаштво својих највећих књижевних узора – Вука

Караџића и Његоша.”

(…)

„Настало на линији коју омеђавају Вук Караџић и Његош, Љубишино

књижевно дјело, у његовим најбољим странама, јавља се као израз на-

родног духа изведен до умјетничког изражаја, као осмишљен спој облика

народне књижевности и приповједачког стваралачког субјекта.”

Уп. детаљније: Божидар Пејовић, Књижевно дјело Стефана Митрова

Љубише, Свјетлост, Сарајево, 1977, стр. 207, 215-6.

1 4 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

кроз одговарајуће институције и механизме, њима дала,

да врате снагу текстуалног значења и потенцијал, улогу,

текста у животу, остављајући ту претпоставку по страни,

принуђен сам да одстраним и другу, ону претпоставку што

је Љубиша, практично, умро у посланичкој клупи, тачније

у службеном хотелу, односно у служби. Проза, прави го-

вор духа његова, остала је на чистини, изолована, већ у

моменту кад је издахнуо, готово туђа, далеко од Љубиши-

на седиментна и већ посве хладна лијеса.

Приповједач је окончао свој живот усред мандата, мал-

тене на радном мјесту, у јефтином бечком хотелу, in extrema miseria et mendicita, 70као некоћ Молијер, на позоришним

даскама, усред комедије.71 Одлазак је био исти или сличан,

јаје јајету личи у књижевности, као у животу, а разлика је

70 „Званично обавијештен из Беча 14. децембра1878. године о Љубишиној

смрти, која је услиједила 23. новембра у једном од бечких хотела, у коме

је обичавао одсједати приликом својих честих боравака у Бечу, Срески

суд у Котору је тек 22. јануара 1879. наредио печаћење његове заостав-

штине у његовом стану у Доброти, на један километар од Котора, камо се

Љубиша настанио по дефинитивном напуштању Далматинског сабора

(30. јануара 1877), који је, иначе, неколико дана касније (5. фебруара) био

распуштен и није се више састајао за Љубишина живота.”

Уп. Славко Мијушковић, Вентилација Љубишине заоставштине код

которског суда, у: Црногорска академија наука и умјетности, Стефан

Митров Љубиша, 1976, 167.

71 Или, као један минорни аутор наш, а за овај случај сам сазнао не тако давно, скоро га нико није ни запазио, један минорни вјерски писац, манастирски

преписивач, пишчић, имена простог Сава, из Заступа, манастира иза Троји-

це пљеваљске, као што је, кажем, вјерски аутор умро у свом скрипторију

док је преписивао један Минеј, знамо и који, сабрат његов нам казује Јован

Дијак, пошто су заједно радили на књизи, а година је, усред оних страшних

година семиотичке кризе у нашим крајевима, 1545. мјесец децембар.

Наводим ово, све, не успоредбе књижевног дјела ради, већ успоредбе

живота ради, живота прекраћеног усред дискурса. Миноран јесте био и

он Сава из Заступа и сабрат му Јовај Дијак, са десетинама других писа-

ра, ћата, преписивача доктринарних текстова, у манастиру, умјесто на

универзитету, али ауру своју сваки међу њима неспорно има па се и по

њима, минорним писцима са минорним аурама, овај рад и зове – Наши

1 5 0

К о с т и м у т о п и ј е

само у жанру и у инструменту. Отуда, што је умро изне-

нада, са приватним текстовима у глави, и нигдје ван главе,

са својом егзистенцијом умотаном у кошуљу и панталоне,

без папира, нетестаментарно – отуда ова краткоћа, кусост,

у аутобиографском дискурсу пишчеву.

Писци који умиру у хотелској соби посебно су поглавље

у историји књижевности. То јест – у радној соби, јер ја не

знам писца, ниједнога, да је боравио у хотелу, сам, па и с

неком другом особом, а да ту није нешто радио. Хотелске

собе су посебне врсте радних соба за писце. Хотели су по-

себне, оригиналне куће писаца, понекад топлије – видимо

ово из приватних текстова, аутобиографских, из биљежа-

ка, запажања, реакција моменталних, или опсервација,

код писаца. Хотел је дом, путујући дом. Он испуњава, код

многог писца, ону страшну жељу, порив, да му дом, увијек,

или што чешће, мора бити нов – и ово је, могуће, дошло од

оне старе пожуде код ромаснијера и пјесника, коју зовемо,

форма. Умјетничка форма, мислим. Зато животи писаца

често имају неку хотелску форму.

Панславизам, само велика сјенка

Посланици Народне странке из Боке Которске, која ће на

изборима 1870. године добити већину у Далматинском сабо-

ру, што је, опет, била снажна препорука за Рајхсрат у Бечу,

гроф Ђорђе-Ђуро Војновић и С. М. Љубиша, за то вријеме

више него разумљиво били су, снажно словенски оријенти-

сани, за федералистичко уређење монархије. Притисак и ам-

биције проиталијанске аутономашке странке, с коријенима

у вјековном, тлачењу словенских политичких и културних

писци и њине ауре. Аутора ове књиге, заправо, опсесивно интересују и

ауре малих – ауре миноритета.

1 5 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

интереса, резултирао је јачим буђењем словенске свијести и

словенског карактера Далмације. Са превисоким очекивањи-

ма, међутим, од Русије, са адресе велике руске сјенке.

Руска влада је, у суштини, била уздржана према панславиз-

му, иако ово, на први поглед, чудно изгледа, зато што би њена

подршка панславистичком покрету продубила јаз у односи-

ма са Аустроугарском и значила, практично, преузимање од-

говорности за политику једног таквог покрета. Генерал Шу-

валов, на примјер, један од утицајнијих дипломата на двору,

панславизам је назвао фантомом, који квари односе са Бечом

и подрива руску, аутократску, владавину ( demembremont de la veil e Russie autoritaire que nou tennos a conserver), с једне стране, а са друге, још опаснију пријетњу двор је видио у чињеници

да словенско јединство „социјализму, револуцији, буни води,

против цара, владара Богу равног”, како каже Т. Г. Масарик.72

У том амбијенту, у лојалности према интересима свог

народа, тумаченим, што је могуће снажније, међу стотинама

посланика из разних провинција империје, из Мађарске,

Чешке, Ломбардије и Венеције, Далмације, Буковине, Славо-

није и Хрватске, Галиције, Моравске, и других, домет двојице

бокељских дипломата био је, логично, ограничен. Исцрпљи-

вали су се, с једне стране, у федералистичким захтјевима

(промјена устава монархије) и, са друге, донекле протурјеч-

ним карактером словенског покрета – етнички и културно

снажног, дочим, политички, због амбивалентности стварних

руских интереса, не увијек, и не сасвим реалног.

У Љубишину књижевном свијету нема панславизма,

барем не оног у политичком тону, на какав смо навикли у

деветнаестом стољећу и код писаца и политичара наших.

Словенске емоције и то снажне, има, солидарности по-

свуда и још више – само панславистичког правца, нигдје,

72 Уп. Tomaš Garyk Masaryk: Rusko a Evropa, I, 378.

1 5 2

К о с т и м у т о п и ј е

готово, нема, нити је, ама ни издалека, дефинисан у свом

историјском формату – тежња за културним и политич-

ким уједињењем свих словенских народа (свесловенство).

„Панславизам, са својом престижном улогом руског

протектората над свеколиким Словенством, значио је у Ру-

сији више од пуког јавног мњења”, каже др Карел Казбунда

(1888-1982), историчар са Карловог универзитета у Прагу.

„Имајући присталице у свим друштвеним класама, постао

је за владу, док није било парламентаризма, нека врста си-

гурносног вентила. Вицеканцелар, кнез Горчаков (министар

ино-послова Русије 1856-1883, један од најпознатијих ди-

пломата у историји политике, прим. ГЧ), свемоћна личност

у спољној политици, никад није био ни на овој ни на оној

страни. Влада је била принуђена да будно гледа на пансла-

вистички покрет, али се никада није поистовјетила с њим.”73

Шездесете године деветнаестог вијека, у случају Љу-

бише, посланика трипут бираног за Далматински сабор,

основан исте године када је он ступио у високу полити-

ку (1861) биле су године између двије ватре, с пламеном,

с пламеним језичком, окренутим, час овамо, час онамо.

Упркос политичким сплеткама које су га пратиле у стопу

читавог живота, ни противници му нису оспорили рад и

резултате у оном смислу у ком је народ (присутан и у дјелу

и у политичком прегалаштву, једнако досљедно), очекивао

од свог изабраника да чује не туђу, него своју ријеч.74

73 Уп.

Мисија Чеха у Москви 1867. и аустријска дипломатија, Праг, 1924, 48.

74 „У седамнаест година његовог парламентарног живота, много је радио

Љубиша на корист удовица, сирочадих, мировника и ђака далматинских, што му је по Далмацији опће признато. Његов неуморни труд у Сабору и

Одбору земаљскоме на пољу управноме и законотворноме припознају му

и његови најљући противници.”

Уп. Стефан Митров Љубиша, Животопис, издало уредништво “Српске

зоре”, у Бечу, штампарија В. Хеинрицха, 1878.

1 5 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

За Љубишу ће, наредни у низу од племића и дипломата

Војновића из Херцег Новог, конте Лука (Лујо) Војновић

(1864-1951), веома контроверзан дипломата, на свим дво-

ровима гдје је служио, црногорском, српском, бугарском, а

ни у хрватској дипломатској повијести његова појава није

без контроверзи, напротив!),75 у свом раду о југословен-

75 У повијести југословенске дипломатије, барем у оном кругу, полемици и

књижевносном, полемичком дискурсу посвећеном, Лујо Војновић заузима

високо мјесто, како по броју сплетки, за овога грофа и дипломату, везаних и

оригиналних, тако по броју удараца примљених у његово, само наоко крхко, дипломатско тијело. Довољно је бацити око на тзв. Циришку аферу, у којој

је дубровачки гроф уплетен до гуше, за ову, заправо, поглавито везан, након

које су се на њ обрушили Милан Ћурчин и Мирослав Крлежа, обојица, по-

себице овај други, у себи својственом полемичком стилу.

„Циришка је провала накнадно одјекнула и у Краљевини СХС”, наво-

ди се у штампи тога доба, нама, данас, одаљеног стотинак година, али

заправо живог у свом дипломатско-полемичком и књижевно-повијес-

ном актуалитету. „Наиме, Хинковићев је чланак из 1923. у загребачким

и београдским политичким круговима одмах изазвао нагађање о томе

тко је инкриминирани ‘Далматинац’, а малобројне је сумње након пуна

три мјесеца отклонио Лујо Војновић у опсежном разговору за гласило

Демократске странке Ријеч од 29. листопада 1923 (три наставка, бр. 249-251 из 1923, прим. Г.Ч.). Ту се, наиме, Војновић сам препознао у лику ‘ис-

такнутог изванодборског Далматинца’ те је оштро демантирао Хинко-

вићеве наводе, истичући у опширном тексту своју патриотску дјелатност

тијеком рата и заслуге своје обитељиза народну ствар. С обзиром да су

га Талијани доживљавали као опасног противника своје јадранске поли-

тике, што је он уистину и био, Војновић је Хинковићев иступ прогласио

клеветом и иредентистичком диверзијом.”

(…)

„Огласио се (Војновић, прим. Г.Ч.) из Прага интервјуом у Ријечи од 18.

липња, дајући свој ‘последњи одговор’ Хинковићу под насловом ‘Помраче-

на старост’, алудирајући на његову старачку сенилију коју сада ‘мрачи кле-

ветама и лажима’. Узрујаним одговором ad hominem Војновић је заправо

побудио додатну сумњу, а цитирајући три писма која је добио од Ристића –

тражећи његово очитовање – учинио је још већу погрешку. Хинковић је у

Обзору реплицирао чланком ‘Мрзли облог на главу кнеза Ужичког’, у којем

је посумњао да је Војновић кривотворио Ристићева писмате је тражио да

их објави in extenso. Полемика се разбуктала након укључивања Милана

Ћурчина у Новој Европи и Мирослава Крлеже у Књижевној републици.

Обојица су подржала Хинковића, првенствено због непримјереног сти-

1 5 4

К о с т и м у т о п и ј е

ству XIX стољећа, у европским оквирима, објављеном на

Оксфорду, казати, с респектом, да је Љубиша био горљиви

првак за народну, мисли словенску, ствар ( He had been an

energetic champion of the National cause ever since 1861).

Зашто овако опширно, а дигресивно, читалац ће се, мо-

гуће, запитати – чему овај регрес у стољетну прошлост?

Зашто усложњавати приповиједање, укључивати друге ак-

тере, са екстерним додацима и меандрима, ако се може све

лијепо казати праволинијском и дијагоналном путањом,

онако како и сам Љубиша приповиједа?

Зато, мој је одговор, и само зато, што ће нам самог при-

повједача Љубишу, релативно оскудног у аутобиограф-

ским нотама, релативно оскудног чак и у дóбној штампи

(поготово узев у обзир формат литерарни његов) – барем

са гледишта чињенице, да, бити један политички дјелатник

његова формата, у полемичко доба, нужно подразумијева

и једно друго, бити (постојати), а то је да си неупитно

и недвојбено неодсутан, дакле присутан и свеприсутан, у промулгацији политичког и књижевног тиска, укључив

лаи тона Војновићеве ‘обране’, а посебно због тога што је на његову страну

стало Министарство вањских послова објављујући у радикалској Самоу-

прави и демократској Ријечи изјаве да је Војновић тијеком рата обављао

патриотску мисију у служби српске владе. Ћурчину су посебно засметале

Лујове алузије на Хинковићево жидовско подријетло обојене антисемит-

ским предрасудама, а Крлежа је, на трагу свог претходног осврта, исмијао

Војновићево држање и патетичке патриотске пароле које је у полемици ко-

ристио умјесто аргумената. Осим тога, Ћурчин и Крлежа закључили су да

Војновићева мисија за српску Владу не може бити никакво јамство његова

‘националног и патриотског рада’ напросто зато, јер нитко не може издати

такво јамство за саму српску владу. Тиме су алудирали и на сумњу да је

Војновић био посредник у покушају Србије да тијеком 1916. склопи сепа-

ратни мир с Аустроугарском. Најпослије, будући да је Војновић најавио, а

онда и подигао тужбу против Хинковића, Ћурчин и Крлежа позвали су га, сваки понаособ, да и њих ‘преда суду’”.

Уп. Zoran Grijak – Stjepan Ćosić: Figure politike, Lujo Vojnović i Robert Wil iam Seton-Watson, Zagreb, 2012, 104-05.

1 5 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

полемику, а Љубиша то није био, није и није ни издалека

у мјери очекивања од високог политичког актера у доба у

ком штампа говори више од човјека, политичара, нацио-

налног радника – пуније, кудикамо жешће, егзистенцијал-

но живо и на егзистенцијално живућ начин, и нерв.

Војновић је писао, пола стољећа доцније, о Љубиши као

преговарачу, о писцу у одсудном моменту преговарања, 1869.

године, након Кривошијскг устанка, против аустроугарске

власти, кад је писац из Будве, заједно са саборцем у аустријској

дипломатији и земљаком Ђорђем-Ђуром Војновићем, водио

преговоре с побуњеницима, и довео их, успјешно, до краја.76

Млетачко свјетло

„Колико се то шапћјело и главило, Ивки се око сврсло на

једно црногорско момче, згодно, зорно, с рудијема косицама

а црним брчићима, лијепо као да га је Млеткиња родила…”

Овако почиње једно од Причања Вука Дојчевића, XXII по

реду, насловљено Страхић козу пасе,77те заправо, последњом

реченицом, Љубиша баца рафинирано млетачко свјетло на

свој домовински, паштровски свијет. Свуда код овог при-

повједача има млетачког свјетла, у профаним ситуацијама,

у намјерама, скривеним емоцијама, на политичком пољу, у

дејствима ликова, у историји и збиљи, свукуд је млетачки

сјај – блистав или таван, али млетачки. Аура Љубишина

свјетла окруњена је млетачким европством, што је меди-

теранско већма европство, него друго, француско или

њемачко, или словенско, на примјер. Главно освјетљење

76 Уп. Count Louis Voinovitch: Dalmatia and the Yugoslav Movement, with a preface by sir Arthur Ewans, London, 1920, 190.

77 Уп. Стефан Митров Љубиша, Дјела, приредио Ново Вуковић, ЦИД, Под-

горица, 2001, 286.

1 5 6

К о с т и м у т о п и ј е

Љубишине прозе, поред домаћег, млетачко је освјетљење

тамноплаво, азурно и мутно.

Упркос томе што је у политици писац припадао анти-

талијанаштву, читавог живота и без резерве, млетачко

свјетло у приповједачком дискурсу најбљештавија је аура

љубишијанска – „У првом мраку око триста људи ођедени

у једнакој ношњи, а за њима свијета на гомиле са зубљама,

дублијерима и свијетњацима, дођу пред кућу Кањошеву и

пренесу га у златна носила и дуждев двор, гдје му је сву

ноћ пошта и весеље трајало”78 – аура великог свијета, нео-

пходна, сваком приповједачу, његова формата, у било ком

језику. Ево и наставка:

„Кањошу опредијелише мјесто одвојено и узвише-

но според дужда, а црква се напунила господе и набило

једно на друго да немогу хркнут”79 – рам, конекст, оквир

од свјетла, и моћи, човјек из Будве је имао, пред очима,

од првих својих језичких корака, од револуционарне

1848, и Прчањске скупштине, на којој је своје политичко

опредјељење истакао недвојбено, до свог конца животно-

га, у бечком хотелу, на издаху, изненада.

„Кад их гладне године 1423. почетком травња премами

и превари поморски војевода Бембо да се својевољно мет-

ну под закриље крилатога лава светог Марка, да их тобож

Турчин не опржи…”80 – Млеци, будући у овој прози извор

и похвале и покуде, већ према мотришту које народ (кроз

уста приповједача) заузме, бацају широко, разнолико и ам-

бивалентно свјетло на малу паштровску комунитад. Факт

је да без млетачког освјетљења, каквогод било, паштров-

78 Приповијести црногорске и приморске, ЦИД, Подгорица, 2001, 57.

79 Ибид, 57.

80 Кањош Мацедоновић, изд. ЦИД, Подгорица, 2001, 49.

1 5 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

ски хроничар нема, не само хијерархијски ширег, већ ни

уопште ваљаног упоришта за огледати своје домаће, етич-

ке, политичке, народносне обичаје и ставове у широком

огледалу.

Турско огледало, у љубишијанском спектру, нема амби-

валентан карактер. Напротив, огледало турско је огледа-

ло постојаног, непромјенљивог непријатеља и тлачитеља.

Огледало силе, империјалног захвата, замаха олујног и на

хоризонте очекивања, готово увијек истог, или приближ-

но истог. Слика у турском огледалу једнозначна је, реална,

не одступа та слика ни од историје ни од расположења ни

од мњења у пуку, зна се, не мијења се. Тамо гдје је прика-

зана дијалошки, као у Причањима Вука Дојчевића, готово

је идентична као тамо гдје је приказана монолошки (хро-

нолошки), као у понајбољој или најбољој пишчевој новели

Скочиђевојка.

Млетачко огледало – ето огледала преломљених, изу-

крштаних, амбивалентних свјетала!... Турска концепција

владања и живота је монолитна – таква каква је ква-

литативно и квантитативно – дочим, на другој страни,

млетачка концепција обичаја и политике, опхођења, но-

шње, исхране итд. пружа се екстериторијално (и турска

се пружа екстериторијално, али приповједач то никад не

истиче), има варијабилни карактер, меандрира, ублажава

и појачава осјет, једне исте емоције или појаве, из више

углова и на више нивоа. Млетачки свијет, мајорни свијет,

европска је ствар у натури, у боји, укусу, стилу.

Занимљив је, а мало истицан, у нашој науци о књижев-

ности и критици, пишчев турско-латински (латино-тур-

ски) спектар. Толико радознао, аутор попут њега, није

одолио да не баци поглед у тај тавни дијамант, поглед При-

морца, можда најобјективнији поглед са стране, колико

1 5 8

К о с т и м у т о п и ј е

год Приморје било инволвирано у све млетачко-турске

односе од памтивијека. Најснажнији приказ ових укрште-

них огледала, поетички, историјски па и дијлошко-пре-

говарачки (додуше у монолошком и праволинијском

приповједачком проседеу) видљив је у новели Продаја

патријаре Бркића.

Једним умјетничким замахом, са дистанце, а опет на

неки начин не без пажљива загледања у унутрашњост дија-

мантске кугле, у срце алефа, у ружу вјетрова, приповједач

прати прелом свјетала са свих могућих страна и одбљеске,

промјену нагласка на мору (сунце или облак), нагласка у

ноћи (бљесак или тавна драперија), нагласка у тону, инто-

нацији, звуку (вјера, етнос). Љубишин су говор, заправо,

минорни путељци између два царства и шуморење неко

на тим путељцима:

„На то Грујо уздишући: ‘Јаох, витешке невоље! Тако ти је,

побро, по Херцеговини и Арбанији, у сву госпоштину српску

удари гром из ведра неба, сви редом превјерише. Ченгићи,

Љубовићи, Вуковићи и многи други посташе аге и падиши-

не спахије, тер су народу хуђи но Турци дошљаци. Кад Бајо

(Балша) Зећанин пропаде, а градови бановине Скадар, Драч,

Улцињ, Будва потпану Млечићу, Дубровчани, ови ваздашњи

српски пријатељи, превезу из Пуље под туђим именом кра-

домице Стевана Црнојевића, сестрића Бајова (Балшина) а

зета бана Скендер-бега, искрцају га ноћно под Паштровиће у

Радановића, пак Стеван својим јунашвом учува горње зетске

градове Спуж, Жабљак и Колашин од честих турских навала.

Остану му два сина, Урош којега Турци посијеку на Ћемов-

ском пољу, крвавој пољани, на мејдан за слободу; и Иван,

који залуду роди два сина, Станишу од Марије а Ђура од Ла-

тинке. Станиша превјери и оде у Турке, пак му худа унучад,

Махмут и Ибрахим, сједну земаном на скадарски пашалук, и

1 5 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

буду најгори српски мучитељи, да их анатема. Ђуро се ожени

владиком млетачком, предигне у тазбину или са страха тур-

скога, или с наговора женина, или с обоје; запушти земљу си-

ротну без домаћина владици цетињскому; и да не би Данила

Његуша, један ти бог, а једна божја вјера, данас би хоџа на Це-

тињу гугућа, а и од вас примораца не знам шта би било. Но се

ми, богу хвала, потоцима крви ослободисмо, а наша браћа у

сусједству стењу под турском таљигом, пак – ево чуда – исти

им стежу узду и пута. Но сваки други зулум да је прост при

томе што им носите уз пост бадњак. То ти, побратиме, моја

нарав горопадна не би никако сносити могла, но бих се волио

одједном турчити или латинити.”81

Двије широке свјетлосне тенденције у Љубише, источна

и западна, турска и млетачка, обје медитеранске – чему он

не придаје вјештачки значај, као ми данас, већ то подраз-

умијева – покривају читаво његово наративно ткање, до-

вољно моћне, да се, као сјенка, једна, заједничка, а ипак по-

дијељена, или могућа подијелити у сваком тренутку, дигну

и покрију комплетну прозну и умјетничку, па и политичку,

или барем историјску (ону од интереса пишчева), ако не

строго политичку, анатомију аутора Приповијести црногор-

ских и приморских. И свака од ове двије тенденције је „тен-

денциозна” за себе – млетачка, кудикамо, више, снажније.

Млетачко свјетло за њега има посебну привлачност и кад

хвали и кад, чешће, куди. Млетачко свјетло је свјетло мора,

пловидбе, путовања, извора живота.

И оно што Љубишу чини, умјетнички, поетички, снаж-

ним приповједачем, јесте дијалошки прелом свјет(а)ла

– дијалошка (преговарачка) тенденција свјет(а)ла. Он је ка-

дар да дијалошку тензију прелама дуго и снажно, да из своје

81 Продаја патријаре Бркића, објављено у: Приповијести црногорске и при-

морске, изд. ЦИД, Подгорица, 2001, 36.

1 6 0

К о с т и м у т о п и ј е

дефинитивно дијалошке и преговарачке позиције исцрпи

максимум, орални и писмени максимум. Орални максимум

у кризним ситуацијама – ту лежи снага, дијалошка снага.

Ако у крви својој није имао шта друго, изгледа, доли

једну линију, православну и витешку, од давнина – у иску-

ству је имао, и те како, подвојеност, егзистенцијалну, жи-

вотну (животног пута двојна црта), политичку. Наживио

се, у Аустроугарској, средини биполарног животног била

и бића, доживио топлу јадранску ноћ и поларни средње-

европски дан – уједно, 24 пуна сата без минута прекида,

од једног до другог извора свог приповједачког порива и

своје разговорне тензије.

Дóбни и постдóбни амбијент

Неки пут помислим да Љубишини савременици, млађи

деценијама од њега (тада га зовем романсијером и мис-

лим: Причања Вука Дојчевића), настављају, на неки начин, нешто, као да то припада његову животу, континуирају га,

естетски, чак некако псеудобиографски, али ми ово читамо

само из њиних, и једино њиних биографија и дјела – као да

се један духовни прамичак од аутора Скочиђевојке (најви-

ше волим ову новелу) одвојио, одвалио и прешао у живот

и рад дон Миховила Павлиновића, грофа Луја Војновића,

па и самог господина Мирослава Крлеже,82 парадоксално, и

ту остао да грди рђаво доба у ком живи и људе који га чине.

82 Овај посљедњи полемичар какав је био, да му не само у југословенској, већ

ни у европској полемици свога и нашег доба, можда равног нема – или ба-

рем не у свјетлу жанровских прерогативе полемике (поетика, умјетничка

снага, реторика) у налету против грофа Војновића не штеди ни краљевску

владу Црне Горе чији је високи службеник гроф Лујо Војновић био:

„Он је гроф, и идеолог националистички…, он је био министар некак-

ве оперетне државе, но ипак – министар, он је одликован свим могућим

1 6 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Постоје писци о којима знамо више из пера и по-

стављања њиних савременика, него од њих самих ван дје-

ла. Књижевне судбине рачунају са датим парадоксом, ако

се уопште парадоксом, ово, може звати, па и Љубишина

се ту огледа. Година 1869. била је за писца, у том и многом

другом погледу бурна – на једној страни раскол у Народној

странци, усљед којег је он потиснут, барем изван главног

страначког колосјека, праћен „афером са жељезницом” и

„гласовањем тзв. бечке петорке”, а на другој страни Криво-

шијска буна и дипломатске негоцијације у правцу гушења

устанка и консолидације државне власти, тј. ситуације у

Боки. Деликатне су касније примједбе историчара, попут

оне да „Љубиша није презао ни од какве комбинације која

је могла донијети користи земљи и њему лично”,83 и тим,

деликатније, с успоредбом документованих извора, да је

писац умро in extrema miseria, јер послије њега није остало

ништа, ни жуте банке, за удовицу и фамилију.

„Године 1869. Љубиша, Клаић, Бранковић, Монти, Ла-

пена, Бења и Бајамонти, дакле народњаци и аутономаши,

образовали су конзорциј са задатком да ради на добивању

концесије за изградњу далматинске жељезнице (аутор овох

редака овдје се позива на изворе В. Морпурго – Ш. Мацури,

међународним редовима и насловима, и на та се своја ‘одликовања’ по-

зива јавно, он је политичар и пропали кандидат једне такозване јавне на-

предњачке либерално-демократске партије, те мислим да нећу погодити

далеко од истине напишем лида је он своју лошу и плитку брошурицу

написао искључиво у своме унутрашњем немиру и чежњи за прекозе-

маљском реалношћу амбасадорског клобука, како би навукао на своју

маленкост пажњу мјеродавних радикалских кругова…”

Уп. Мирослав Крлежа, О драгом Богу, о грофу Луји Војновићу, о тзв. сло-

боди савјести и о многим другим великим и малим стварима, објављено

у: Књижевна република, 1/3, Загреб, 1924, 118-121.

83 Уп. Раде Петровић, С. М. Љубиша – национални и политички радник, објављено у зборнику ЦАНУ, Титоград, 1976, 145.

1 6 2

К о с т и м у т о п и ј е

прим. ГЧ). Кад су бечка ‘петорица’ гласала за закон о из-

равним изборима, у Далмацији се сматрало да је Љубиша

и његов конзорциј награђен за то добивањем концесије за

далматинску жељезницу. Стога Михо Клаић, Монти и Иван

Вранковић иступају из конзорција да отклоне сумњу да су

били материјално заинтересовани и да су имали ишта зајед-

ничко са бечком ‘петорицом’. Љубиша се обраћа др Кости

Војновићу и Рафу Арнерију, нудећи им да попуне упражње-

на мјеста. Кад они то нијесу хтјели, он је са Бајамонтијем и

Тригаријем, начелницима Сплита и Задра, градова посебно

заинтересираних за изградњу пруге, затим са опћинским

начелником Будве Илијом Рачетом и послаником Царевин-

ског вијећа Келером, створио нов конзорцијум који је 1875.

добио концесију за изградњу далматинске жељезнице...”84

Најделикатније, најспорније, је сљедеће: од времена ве-

заног за оптужбу, да је „створио нов конзорцијум, који је

године 1875. добио концесију за изградњу далматинске

жељезнице (Сплит–Сиверић са везом за Шибеник) и про-

дао је једној бечкој фирми за 23.000 фиорина”85 до смрти

Љубишине, у новембру 1878, односно до службене, судске

вентилације заоставштине, извршене у Доброти, почетком

1879, није прошло више од четири године. За то кратко

вријеме су „испарили наводни новци”, стечени „сукобом

који је имао своју базу у материјалној заинтересираности

једног дијела вођа Народне странке”. Писац је, ово недвој-

бено свједочи вентилација заоставштине, умро у биједи,

без цента у џепу, у хотелској соби, и без материјалне зао-

ставштине. Како су могли „испарити”ови наводни новци,

84 Исто, 144.

85 Исто.

1 6 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

за тако кратко вријеме – дотле да је Љубиша пред сам конац

живота био принуђен да прода намјештај и своју библиоте-

ку у Доброти?86

Амбијент, ријеч у поднаслову, оно што некога или

нешто окружује, можда није права, ријеч, а могуће и јест

у датом случају, јер пишчева Аутобиографија (малтене је-

дино животописно свједочанство), објављена непосредно

након смрти, у бечкој ‘Српској зори’, 1878, ни издалека не

пружа оно што ријеч амбијент захтијева, не даје окружење

ментално, стварносно, политичко и дипломатско, једном

ријечју животно. Аутобиографија, писана, очевидно, на

брзину, не пружа много тога што се о писцу није знало и

не зна, а неопходно је, за информисаност, и за знање.

Међутим, израња отуда и нешто за шта ми се ријеч по-

стдóбни (амбијент) чини прикладном, под условом да има-

гинарно, читалац, споји прошлост и ову, прошлољубиву

(прошлољубиву у полемичком смислу) садашњост, а онда

том легуром постиже неке своје циљеве. Постоје доба која

воле друга доба, али не из неке наднаравне љубави, него,

једноставно, страшћу дóбном понесена доба – полемике и

„истине” истјеривања, ради, мака на конац истјеривања,

јер полемика шта је ако је само диспут са својим временом

86 Уп. Мијушковић, Вентилација Љубишине заоставштине код которског

суда, ЦАНУ, Титоград, 1976, 167-70.

„Кад се уз тако биједну Љубишину заоставштину дода и то да се у часу

смрти није код њега нашла ни пребијена пара, тако да је вјероватно и

боравио у хотелу на рачун путних трошкова које је као посланик у Ца-

ревинском вијећу тек требало да добије, а уз то кад знамо да је он, да би

могао послати сина Митра на студије, продао своју од оца наслијеђену

кућу у Будви (овдје се Мијушковић позива на др Ђура Кеблера – Стефан

Митров Љубиша и његова околина, ЈАЗУ, Загреб, књ. 229, стр. 176, прим.

Г.Ч.), морамо закључити не само да је умро као пуки сиромах већ да је, ако не увијек, а оно дуго времена пред смрт веома тешко и биједно жи-

вио” – ово Мијушковић наводи дословце.

1 6 4

К о с т и м у т о п и ј е

и савременицима, ништа? У Љубишином случају диспута-

ција се разгорела деценијама касније, а ми који је пратимо,

гледамо, пред очима, гледамо нека доба као неке чорбе и

мирођије – све у котлу, али то није исти котао.

Зашто уображавам да се један дио пишчева живота пре-

лио у позније доба и савременике, деценијама млађе, а они

то прећуткују, као из стида неког, иако се у полемичким

реакцијама и намјерама осјећа у ваздуху љубишијанска

аура? Биће, или, да је моја уобразиља перверзна – нека ме

брани чињеница да је перверзија естетски легитимна не

мање од узвишености или, ко знаде, да је неки дио љуби-

шијанске ауре и њених политичких (књижевних) питања

остао непроживљен и неутрошен у пишчеву добу, непо-

трошен колико треба потрошити ту материју, па касно

стигао на воз, а и такав је путником сматран, легитиман

путник, с картом из јужнословенске прошлости, навикну-

те на застајкивање и кашњење.

Циљ ове семиотичке анабазе о преносу лијеса са ам-

бијентом љубишијанске политичке борбе из седамдесетих

XIX у двадесете и тридесете XX стољећа, није ни амбици-

озан нити претенциозан, само као појавност може да ин-

тересује, више као актерство (појава), а мање као актери

и њине супротности. Лујо Војновић је, уосталом, актер

једног другог доба. Поред чињенице да су му отац и стриц

били саборци Љубишини у Народној странци, но, пост-

дóбна атмосфера, ипак, улива на страницама полемике

његове и његових опонената (Cippico, Ziliotto, Salvi, Сурки-

нић, Гиљановић, Tacconi, Хинковић, Крлежа, Ћурчин и др)

1 6 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

нешто пренесено, преливено, заостало из недовршених

послова и буђаве климе прошлости.87

Узгред, Пламенац је с правом указао на недосљедност и

нелојалност Војновићеву, у погледу Николе Петровића, на

незахвалан однос дипломате према свом суверену, а тиме,

барем посредно и у контексту Љубишиних веза и разговора

са Николом I у вези са Кривошијским устанком, на изнав-

редно и неправично запостављено љубишијанско насљеђе,

у вези са дипломатским негоцијацијама и са проблемати-

ком Кривошијске војне и дипломатске кризе уопште.

Дипломатске инструкције

Долазим до мјеста које сматрам индикативним у по-

гледу зашто наши стари дипломати деветнаестог стољећа,

бриљантни у капацитету, а танки у текстуалној оставшти-

ни, оној класичној, дипломатској, не пишу или ријетко

пишу дипломатику. То мјесто условно зовем инструк-

цијом. Инструкција је, барем у дипломатском пословању,

а и мишљењу, обичавању, говорни или писмени акт издат,

односно, примљен од институције, тј. колектива, или из

хијерархије, силазно са мотришта онога ко издаје, узлазно

87 „Војновић уистину није радикално раскинуо са Странком већ је поступ-

но пасивизирао свој страначки статус и окренуо се публицистичком

раду у нади да ће тако привући пажњу Двора. Године 1921. у Београду

је умро краљ Петар I Карађорђевић, а исте је године, неколико мјесе-

ци прије њега, као емигрант у Италији преминуо и свргнути црногор-

ски краљ Никола Петровић Његош. Уз критички интониране чланке о

својим црногорским искуствима и о ‘деспотизму’ краља Николе, што су

изазвали оштру реакцију Петра Пламенца, о чему је било ријечи, Војно-

вић је краљевске биографије посебно искористио у књижици, заправо

панегирику Петру I, под насловом Skromni pomeni o velikom kralju ( Zagreb, 1922). Била је то прилика да писац још једном истакне мане црногорског

владара, е да би нагласио врлине доброг краља Пере.”

Уп. Zoran Grijak – Stjepan Ćosić, Figure politike, Lujo Vojnović…, 100.

1 6 6

К о с т и м у т о п и ј е

са гледишта онога ко прима инструкцију, идеју за спро-

вођење у дјело расположивим средствима, у расположивом

хронотопу. Инструкција је идеја (што ће рећи хијерархијски

одозго), у рукама (што ће рећи хијерархијски доље), с којом

треба нешто пословати, нешто урадити.

Далматински сабор – погледајмо тај обласни парламент, у

свјетлу политичких околности Љубишиног и Војновићевог

доба и, најважније, у свјетлу постојећег или непостојећег

потенцијала да изда недвојбено дефинисану инструкцију

свом члану који креће у Рајхсрат да гласа и одлучује за дал-

матинску ствар. Има инструктивног потенцијала или нема?

Не треба сметнути с ума једну просту чињеницу – де-

ветнаести вијек, и уз то факат да ми административну

праксу имамо посматрати не из нашег, технички саврше-

ног, бирократизованог, електронски суровог свијета, суро-

во прецизног, али и сурово дехуманизованог, у ком су и

поменуте инструкције, беспрекорно дефинисане и сурове.

Него је имамо посматрати, ако већ проматрамо деветнае-

сти вијек, у дóбним, оновременим параметрима, иманент-

ним томе добу и добима прије, не добима послије, као што

то чини савремена критичка историја некритички често.

Земља, империја, у чијем парламенту је Љубиша сједjeо

годинама, гроф Војновић и дуже, доживотно, била је земља

оштрих и строгих разлика. Један савремени извор дефи-

нише је ријечима strongly divergent constitutions and political constel ations, битно различита уставно и политички.88

Парламент у који су залазила, ова двојица послани-

ка и дипломата – јер у оно вријеме посланички је посао

и мандат, у својој натури, у исто вријеме и дипломатски

посао био – и монументална бечка зграда, која испуњава

88 Уп.

A Dictionary of Nineteenth-Century World History, Oxford, 1994, 268.

1 6 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

бедекере, сликовнице, разгледнице, уреде, поште, школе

деветнаестог стољећа, од зида до зида, од провинције до

провинције, од леденог Балтика до топлог Јадрана, има

монументално формално јединство, али унутрашње, је-

динство једног организма, једног крвотока, нема. Без по-

знавања разлика, барем базичних, у крвотоку једне такве

имеприје, оних разлика које су Љубишу не само обиљежи-

ле у доба формирања његова, већ и усмјериле му политич-

ки курс, нема сигурног говора о овом писцу, поред осталог

и стога што познавање његове политичке земље у најши-

рем смислу (не племена, не народа, већ широке државе)

зависи управо од извора и докумената унутар монархије у

широком потезу. Локално документације нема, извори су

брисани или неважни, негативно минорни.

Земља у којој су посланици дискутовали, одлуке доноси-

ли и сjедjели годинама, није била иста као земља одакле су

полазили на пут, као њихова провинција, иако је провин-

ција, Моравска, Далмација, Славонија, Штајерска, формал-

но монархистичком честицом, недјељивом, неодјељивом,

сматрана. Земља дискурса, другим ријечима, Беч, није била

и земља срца, крви, Будва. Не усуђујем се да набрајам раз-

лике и уопште, ја никад, ваљда од своје пете године живота,

не набрајам разлике ни у чему. Нема томе краја, бескрајно

набрајање разлика изградило би неки нови свемир, гори од

постојећег. Дефинитивно, не волим да набрајам разлике.

Какве инструкције су могли примати код куће и од кога

и какве у карактеру господа Војновић и Љубиша, саборци

и, сумње нема, добри познаваоци један другог, кроз про-

шлост и у политици, оправдано је питање? Одакле су их

могли примати, са ког нивоа, у каквој квалификованости и

сређености, да не кажем форми, из своје комунитади која,

1 6 8

К о с т и м у т о п и ј е

у цјелини, ступањ неписмености биљежи 62%, према ста-

тистици за другу годину Љубишина мандата, 1862. године?

Посланици су регрутовани из двије базе: прва, гласачи

на изборима, и друга трговачка комора. Једна таква, Котор-

ска трговачка комора, изабрала је Ђорђа-Ђура Војновића

за депутата из Боке, једног од двојице, поред Љубише, који

је биран директно од комунитади (он је касније више пута

указао на свој став да је честито пропагирао своје идеје и

на поштен начин да је биран).

Ниједна од ове двије изборне базе, реалистички гледано,

као што је будвански писац, судећи по приповједачком дјелу

и стилу, волио да гледа на ствари, није била кадра за јасне ин-

струкције политичког карактера, писане, усвојене у бази, нај-

прије, са упориштем у објективној вољи бирача, осим за једну

инструкцију: за патриотизам. А ову инструкцију, патриотску,

братску, опет објективно гледано, кроз витешку оптику тога

доба, није требало давати ни херцегновском грофу, чији су

преци градили руске и хабзбуршке институције стољећима,

ни Љубиши, једном Паштровићу, стољећима укоријењеном

у том крају, деветнаестог стољећа. Имала су ова двојица тај

портфолио стално са собом и за читав живот.

Метафора, о Астериксу

Панславизам, словенску идеју уопште, онако како су је

разумјели, или барем наду у њу полагали Љубишини поли-

тички саборци, понекад не можемо препознати у званичној

политици руске владе. Представе о панславизму, поготово

код његових носилаца и протагониста, иманентно су ро-

мантичне, док у званичној, међународној политици великих

сила, нема ништа романтично. Има случајева, ситуација,

кад се, напротив, руска владина политика чита као више

1 6 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

или мање завијени контраславизам. Таква је била, у једном

погледу, судбина Србије тих година, уочи Кривошијског

устанка. Уосталом, сама Србија је била, фигуративно рече-

но, у устанку, у ватри.

„Порта је спорила Србији право да самостално доноси

устав”, каже историчар дипломатије Богдан Љ. Поповић.

„Стари турски устав имао је бити промењен или замењен

само новим турским уставом. Ову дилему је требало разре-

шити са гарантним силама – и Ристић се обратио Аустро-У-

гарској и Русији. Аустро-Угарска се изјаснила за доношење

новог устава; то је био као неки рефлексни покрет после

акције грофа Зичија у Србији, састанка кнеза Михаила с

Андрашијем и проглашења нове аустро-угарске политике

према Србији. Обратно, Русија је била против доношења

новог устава. Кнез Горчаков је послао писмо Ристићу, у коме

се изјаснио против доношења новог устава. Разлози које је

изнео били су чудновати. Тражио је да Србија треба да са-

чува своју традицију”. „Њен корен је у њеној прошлости”,

наводи Слободан Јовановић цитат из писма Горчакова.89

„Ово писмо подсећало је на доба Бечког конгреса”, на-

ставља Поповић. „Најчудније је било да је иза овога писма

дошла једна руска нота, која је по садржају била тежа него

само писмо. У њој је речено да руска влада жали што Ср-

бја прекида са традиционалном политиком, коју подржа-

ва руска влада и да сада није време да се Србија окреће

унутрашњим реформама. На крају је стајало да се руска

влада нада да ће се Србија вратити на свој стари правац и

престати да прави грешке.”90

89 Уп. Слободан Јовановић, Влада Милоша Обреновића, изд. Књижарница

Геце Кона, Београд, 1923, 55.

90 Ибид, 375.

1 7 0

К о с т и м у т о п и ј е

Између књижевног тумачења дипломатије и дипломат-

ског тумачења књижевности постоји значајна разлика.

Ова разлика је већа од саме разлике између дипломатије

и књижевности. Ова разлика, садржана у томе да књижев-

но тумачење дипломатских намјера и радњи, тј. тумачење

које, понекад, залази у мит, или се, у најгорем, не одаљава

од митологије, представља најгори корак у дипломатској

техници – велича нешто чега нема. У дипломатији је нају-

залудније мислити о нечему чега нема. У књижевности,

међутим, то је неријетко драгоцјен стваралачки домет.

Чешки извори, са друге стране, барем они оријентисани

углавном у политичкој равни, посматрају панславизам као

дио посланичке, понегдје дипломатске, машинерије у Пред-

ставничком дому царевине. Треба истаћи да су ови извори,

тада мање, данас више, а најжешће у доба великог европског

ромаснијера Јарослава Хашека (1883–1923: највећег поли-

тичког разарача монархије међу писцима, уопште највећег

исмијевача и сатиричара те машине и аустроугарске маши-

нерије уопште, творца Доброг војника Швејка, књиге која је

задала теже изљечиве ране монархији, од свих памфлета и

полемика, а и Хитлер је све примјерке дао на ломачи спа-

лити одмах по доласку на власт у Њемачкој) дистанцирани

и резервисани према политичким квалификацијама ау-

стријског царства.

У брду, мало је рећи једном, боље казати у брдима чешких

извора на ове теме, преовлађује суздржано и понекад горко

расположење. Зато су интересантне чешке опсервације о

Љубиши, који је том уху драг и близак, „зато што је одбијао

италијански језичку и културну доминацију у региону”, став

који сваки чешки политичар било ког доба веома добро

схвата и у души подржава, разумије се, став, не односећи

се само на италијанску или уопште не на италијанску, већ, у

1 7 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

чешком случају, на аустријску, потом њемачку, доминацију.

Љубиша није волио угњетавање и Чеси су ову његову врли-

ну веома добро прочитали.91

У датом случају, интересантном по томе што чешки из-

вори на прво мјесто стављају политичку Љубишину појаву,

а тек на крају књижевну, је то што га квалификују као поли-

тичара и писца народних приповједака: славу је доживио тек

касније, истиче се, својим народним причама и прозом. Иако

је 90% текста посвећено политичкој активности, уосталом,

солидарној са чешком политиком у клупама Рајхсрата (Љу-

биша је једно вријеме сједjeо у Чешком посланичком клубу,

што се види из преписке са послаником Вацлавом Зеленим,

те из других чешких извора, главни акценат је стављен на

књижевни рад – дакле, не на мајорни план (империјална

политика), него на минорни, народносни, приватни план и

поетички свијет: народне приповјетке!92

91 И дипломата Лујо Војновић је писао о апстиненцијама чешких послани-

ка, Љубишиних колега у Рајхсрату, као о солидарном чину:

„ The federalist agitation was increasing… (…) The Diests refused to send delegates to the Reichsrat. The Czechs abstained, with the result that the imperial Parliament, instead of numbering 203 delegates, was reduced to 129.”

(…)

„New cabinet promptly dissolved the Diets (22 May, 1870.”

Уп. детаљније: Louis Voinovitch: Dalmatia and the Yugoslav Movement, Oxford, 1926, 188.

92 „Opětovně byl zemským sněmem do Říšské rady za týž obvod delegován i roku 1867. 3. června 1867 složil slib. 7. dubna 1870 dopisem ohlásil svou rezignaci na mandát v souvislosti s hromadnými rezignacemi převážně slovanských poslanců coby výraz nesouhlasu s ústavním směřováním státu. Znovu ho zemský sněm do Říšské rady vyslal roku 1870 a 1872. Složil slib 23.ledna 1872. Uspěl i v prvních přímých volbách do Říšské rady roku 1873, za kurii venkovských obcí, obvod Kotor, Risan, Budva. Poslancem byl až do své smrti roku 1878.[3] V Říšské radě patřil k federalistické slovanské pravici a postupoval společně s českými poslanci.Byl členem dalmatské Národní strany, která tehdy ještě sdružovala etnické Chorvaty i Srby.” (…)

„Od roku 1870 byl předsedou Dalmatského zemského sněmu. Funkci zastával až do doby krátce před svou smrtí, kdy byl sesazen svými stranickými kolegy 1 7 2

К о с т и м у т о п и ј е

Међутим, словенска идеја је носила нешто неуништиво.

Идеју, аутоапстракцију, саму себе. Оно што словенском по-

крету нико није могао отети, нити на материјалну димен-

зију свести, била је инспирација, снага по тежини и моћи,

пунија у Љубишино вријеме него икад, духовна снага и

осјећај заштите, код војника који креће у бој, код диплома-

те из провинције који залази у Рајхсрат, код тежака који се

лаћа оружја. Код пјесника чије се надимају, груди. Код наро-

да чија тиња, нада. Код душе која види да јој се обраћа, Бог.

Љубишино дјело, када га консидерирамо у овој опти-

ци – Кањош, сиромах, кадар да декапитује тиранина, да-

нас нама изгледа, налик на јунака из француског стрипа,

Астерикса, који побјеђује Јулија Цезара, на Давида против

Голијата и то дјело представља опус од једне колосалне ин-

спирације. Дух шездесетих година, кад хармонично креће

срце народа у борбу за слободу, дух борбе пишчеве за по-

тискивање проиталијанских Аутономаша, израбљивача у

језику, култури, у етносу, дух наде, пишчеве, усидерене у

некој, тамо, словенској, заштитничкој, макар и не толико

реалној, адреси, колико се она чини или се издаје да је ре-

ална и поуздана, читав овај дух лежи у једној јединој мета-

фори, у малом мишу, Кањошу, крволочно инспирисаном у

односу на империју или барем њеног представника.

Кањош Мацедоновић, кад куцне час, а убрзо ће ку-

цнути, и биће не час, него један крвави рат, у ствари, није

друго до метафора, црногорско-турског, на неки начин и

словено-турског рата 1875-78. Метафора о Давиду који

z dalmatské Národní strany. Vystupoval na podporu dalmatského slovanského obyvatelstva a odmítal italskou jazykovou a kulturní dominanci v regionu.

Byl literárně činný.První etnografickou studii napsal již roku 1845.Většího věhlasu dosáhl ale až později svými lidovými povídkami.”

Уп. Volby do Říšské rady roku 1867-1878, Prag, 1987.

1 7 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

обори на плећа Голијата, о Астериксу који понизи Цеза-

ра. Метафора, не само јунаштава, него, исто тако, хумора.

Мали човјек који убија (тиранина) са смијехом! Аутор,

приповједач о метафори, надживјеће тај рат макар мало,

неколико мјесеци, а његов рађајући се народни капитал, in statu nascendi, одлуку Берлинског конгреса о признању са-

мосталних држава Црне Горе и Србије, носиће у срцу свега

четири мјесеца, до смрти.

Шездесете – колосална инспирација. Мислим да се ова

деценија може тако назвати у Љубишином књижевном

и политичком случају, један и други имају упориште у

чињеницама. Почев од 1861, писац је у свом политичком

постављању савршено јасан – битка са Аутономашима

за народни језик и већину у локалном парламенту, а за-

лагање за федерализам и припајање Далмације, Хрватској

и Славонији, у савезном, Царевинском вијећу. Књижевно,

интертекстуално, шездесете су родиле већи дио приповје-

дачког опуса, насталог, између двије ватре, између двије

непомирљиве империје и треће, на ратној нози са објема.93

93 Седамдесете – аутор Приповијести црногорских и приморских већ утиче

на југословенске писце, примјећује савремена критика. Мада невелики по

свом експликативном замашају, и значајни тек за разумијевање овог пис-

ца, Љубишини књижевни ставови, изведени из чврсте вуковске основе, и реализовани у класичном виду вуковске прозе, имали су такав утицај

да је Светислав Вуловић српску прозу седамдесетих година означио као

Љубишин период, а Адолф Вебер 1883. нови, послијешеноински књижев-

нојезички покрет у хрватској књижевности окрстио Љубишином школом.”

Уп. Божидар Пејовић, Књижевно дјело Стефана Митрова Љубише, Свјетлост, Сарајево, 1977, 208.

Пејовић с правом, треба овдје указати, каже „Љубишини књижевни ста-

вови”, да су утицали на наредну декаду у југословенској књижевној мисли, указујући, тиме, на дијалошку (говорну, разговорну, преговарачку) тензију

пишчеве поетике, да би већ на наредној страници то и потврдио:

„Као што је Његош умјетник драмског причања, тако је и Љубиша

пјесник живе, у муци и радостима живота створене разговорне ријечи, психолошке реченице, казивања, мајстор приповједног бесједничког агона

1 7 4

К о с т и м у т о п и ј е

У којој су и каквој мјери источна и западна ватра Ев-

ропе биле снажне, видимо из дипломатских архива: Била

једном једна Оријентална академија… Тако свој чланак, Einst war’s насловљен, почиње аустријски дипломата и пи-

сац Arthur Breycha-Vautier (1903-1986), пратећи историјат

гласовите Академије оријенталних језика, основане у Бечу

1753. године, у доба Марије Терезије.

Након битке на Мохачу 1526. године, каже он, Османско

је царство на вијек и по заузело дио мађарског краљевства

и постало, најопаснији сусјед хабзбурших царева.94 Пошто

се узајамни односи нису, увијек, одвијали на бојном пољу,

неопходно је било размијенити стална дипломатска пред-

ставништва. Дипломатски односи двију империја засно-

вани су 1547. године и, у почетку, функционисала су као

нунцијатуре, на чијем челу је био интернунције, а на ниво

амбасадора постављена су 1867. године.

Љубиша, као посланик, што барем ја сматрам, истовре-

мено значи и дипломата, у знатној мјери, nota bene према

узусима тога доба, укратко службеник стално оријентисан

на међународне проблеме и на преговоре, морао је, према

правилу аустроугарске службе, знати најмање два страна

језика, како се наводи у једној студији.95

и приче чија структура почива на разговору као основном стилско-језич-

ком, техничком и предметном средству приповједања. Отуда и проис-

тиче његово схватање да наш језик још није дорастао за описивање, за

дескриптивно приповједање, него тек за разговор, за драмско прикази-

вање. Већ те карактеристике могле су бити повод Владану Ђорђевићу да

га 1875. назове Његошем у прози. ”

Уп. Ибид, 209.

94 Уп. детаљније: Breycha-Vautier: Eines war’s, 1977, 69.

95 „Кандидат је морао апсолвирати правне студије, положити испит и по-

казати знање француског и италијанског, односно енглеског…”

Уп. детаљније: Хана Кралова: У служби монархије, Праг, 2012, 43.

1 7 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Двије деценије након пишчеве смрти, служба је рефор-

мисана, увођењем више стручних предмета, али су језичке

секције, општа и секција оријенталистике, остале исте,

што свједочи колико су језици, у свјетлу ове одиста свјет-

ске службе, били значајни.96

Љубиша је, дакако, све ово имао: правно искуство из

комунитади Будве, пошто је био секретар, касније и виши

званичник италијански, јер је у школама учен и францу-

ски, а њемачки, разумије се, преко службе у Рајхсрату и

службе у Бечу. Он припада, барем наших старих, а и но-

вијих писаца што се тиче, веома раритетном јату полиг-

лота. Језичка тензија представља неразлучиви дио његова

живота и рада. Он личи на писца који је читав живот и

преткњижевну фазу дјечаштва провео у језичким тен-

зијама, подсјећа на неког језичког радника заувијек. Па и

његови извори, инспирација, грађа, тематика, потка – све

ово поријекло води са једног врела, језичког, из разговорне

тензије, из говорних факата, из дијалошког аспекта живота

и мишљења. Љубиша је извор свој стваралачки, имао и чи-

таво стваралаштво своје провео у језичким чињеницама.

У језичким снагама и фактима.97

96 Види детаљније: Protokol Reichsreit, 15. marta 1898, HHSTA, AR, 364.

97 „Ја сам добио грађу”, каже Љубиша, „за приповијетке које сам објавио: Скочиђевојку и Проклети кам од игумана Мојсија Вукшића Убљанина; Малога Шћепана од Вука Маркова Вранете Махиле; Продају патријаре

Бркића од Ђура Вучетина Брајића; Попа Андровића од Митра Попова

Греговића Паштровића и то после смрти Којовићеве, а Крађа и прекрађа

звона догодила се, тако рећи, под мојим очима. Кањош Мацедоновић ле-

генда је коју скоро сваки Паштровић зна. Сам сам пак допунио историч-

ну страну, како сам најбоље могао и умио.”

Уп. Тодор Стефановић Виловски, Стјепан Митров Љубиша, Котор, 1908, 78-9.

1 7 6

К о с т и м у т о п и ј е

Рука дипломате, рука писца

Писац је у троуглу, у ружи вјетрова – усред разговорног

(дијалошког) аспекта јединства народног наслеђа, с једне,

и властитог искуства, збира искустава, са друге стране које

зовемо поетиком. Писац који не допушта да се дође до краја

историје, јер се не мири с крајем поетике (с крајем традиције

и свог искуства у њеној примјени) – он спада, чини ми се, у

приповједаче историјских прича, хронолошки дистанци-

ране од свога доба, као да желе скратити историју, одузети

јој оно сада и оно овдје, ускратити литературу за страшни

крај историје. По томе му је сличан дипломата Иво Андрић,

увијек, објема ногама укотвљен у претходном стољећу, ад-

вокат времена, одвојен од садашњице баријером властите

воље. Па и посљедњи роман Андрићев, Омер паша Латас,

писан је руком којом су писане Приповијести црногорске и

приморске, руком дипломате, свикнутом на преговарачке

тензије и дијалошке аспекте мишљења и рада.98

У свему се огледа рука дипломате Андрића, некога ко

је, такође, познавао аустријску дипломацију, у пашином

постављању и навикама, док се по свему посипа част, крв

и витештво, док су балови, оперска музика и ратни зло-

чини свуда присутни – и он као да стиже из неке удаљене

адвокатуре времена. А највише је дипломатска рука једног

писца, присутна, као и код Љубише, у преговарачком про-

цесу, у четири ока, у срцу дипломатске визије и вјештине.

98 И Б. Пејовић је запазио јединство историјског и искуственог аспекта код

обојице писаца: „Љубишино мирно, неузбудљиво, хроничарско кази-

вање, проткано шалом, говором историјских дата и танкоћутношћу ле-

генде, означава почетну тачку стилске вертикале која преко Матавуљевог

дјела иде до Андрићевих романенскних хроника.”

Уп. Књижевно дјело Стефана Митрова Љубише, Сарајево, 1977, 216.

1 7 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Кањош, минорни, лукави, домишљати, хумористички

преговарач – Кањош је дипломатски хумориста. Човјек,

један једини, примјерак апсурда, јунак у размјерама прет-

поставке, а та претпоставка је обрт. То је бит Кањоша Ма-

цедоновића: убити мајоритет (умишљену непријатељску

громаду) с позиција миноритета (истинске честице, коли-

ко год била мајушна); убити кроз смијех и спрдњу, додуше,

али убити крвника.

Кањош је парадоксална претпоставка за обрт, за пре-

врат, сасвим у духу нечега што мирише у ваздуху двију им-

перија, шездесетих и раних седамдесетих (рецепција шез-

десетих и седамдесетих деветнаестог стољећа), а то је био

мирис смрти. Треба обратити пажњу како Љубиша смрт

кроз језик каналише и мотивише: „Велики и моћни одоше

великијема и моћнима, а вас једва и ја допадох. Него, ходи

да се сијечемо!”

Иако је радња Мацедоновића смјештена у XV вијек, окол-

ности миришу на вријеме смрти седамдесетих деветнаестог,

на турске ратове, барем с мотришта минорних јунака који

презиру смрт. Мислим да је и Љубиши близак аутор Иво

Андрић, такође оријентисан, иначе, на деветнаесто стољеће,

управо тај мирис осјећао у аури старе Босне, највише, мо-

жда, у споменутом роману о паши Латасу. И он користи,

као другу преговарачку страну, преговарача преко нишана,

пашиног најтежег противника, једног војника, али и дипло-

мату, уз то савременика Љубишиног, сенатора црногорског,

од 1864. вође локалних устанака против Турака, почев од

друге половице XIX стољећа, Богдана Зимоњића.

Код Андрића се преговори воде у Сарајеву и одиста је

ванредна, преговарачка позиција, једног и другог, паше и

вође устаника, свештеника усто, Зимоњића, ванредним

дипломатским манирима инспирисана и приповједачки

1 7 8

К о с т и м у т о п и ј е

вођена, у контрастима, словенског и турског, аустријског и

словенског, турског и аустријског, менталитета, интереса,

колорита, амбиција, ината, чега све не. Поред Травничке

хронике, по мом скромном увјерењу, Омер паша Латас је

дјело за чије писање је могла бити одговорна и надлежна

само рука искусног и пасионираног дипломате и дру-

га рука не би могла написати ове наслове, за разлику од

осталих Андрићевих дјела, која, претпостављам, би могла

и рука са недипломатским, или, барем, не тако пуним ди-

пломатским искуством, исписати и завршити.

Љубиша је, свакако, заузимајући се да књаз Никола буде

посредник између устаника и Беча, у јеку Кривошијског

устанка 1869. године, био фамилијарно упознат са пози-

цијом малог, али важног двора на Цетињу. Двор се није

смио замјерити Аустрији тиме што би помогао устанике,

а, опет, помогао је устаничку ствар, наводно мимо знања

књаза (помоћ у људству, наоружању, прихват избјеглица)

и отворио колико може једну епоху, пад једне царевине,

отворио врата уздрмавања једног мајорног свијета, са ми-

норних позиција миша у односу на лава.

Опет, ријеч инспирација, незаобилазна је и овдје, на ре-

лацији млађи брат – старији брат, ријеч која, одиста, шез-

десете године представља онаквима какве су биле – године

спремања за ослободилачки рат и државне пројекте одлучне,

оправдане, дефинитивне и бескомпромисне. Зна се да је Љу-

биша оштро критиковао гувернера Далмације, Ивана Вагне-

ра (гувернирао покрајином у главном граду Задру 1868-69),

из наших, домаћих извора,99 због одбијања Беча да пружи

шансу књазу, о чему су писали Мирослав Лукетић и др.

99 Види опширније: Томислав Гргуревић, Црна Гора и Бокељски устанак

1869. године, Република, 2007, 61.

1 7 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Најзад, Љубиша је морао и лично упознати сенатора

Зимоњића, Андрићевог јунака, будући да је овај истакнути

трибун, војсковођа па и дипломата, преговарач, од имено-

вања сенатором Црне Горе живио стално у матици криво-

шијских побуњеника, Грахову. Писац је, као што каже Лујо

Војнович, преговарао у име Беча с побуњеницима исте

године кад је устанак плануо, 1869. у новембру.100Залеђи-

на устаничке Боке Которске није тако широко поље да на

њему не би био видљив трибун и сенатор Зимоњић.

Нема ништа тако изнутра повезано тзв. невидљивим

нитима (користим омиљен пјеснички израз, а мислим на зе-

маљски схваћен практични садржај), као што су дипломатске

негоцијације. Нестор савремене дипломатије, евро-амерички

Јеврејин са смислом за синтезу, Хенри А. Кисинџер, дефини-

ше дипломатску радњу управо с мотришта синтетичке по-

везаности појмова и актера – људи који носе препознатљиве

ставове да формулишу договор или неслагање, без непремо-

стивог раздора, да истрају са циљем формирања кредибил-

ног одлуконосног тијела и, најзад, да убиједе саговорника.101

Није реално, према томе, да је кључна фигура у аури

инспирације за ослободилачки рат, Зимоњић, будући у

центру збивања, у гнијезду побуне, апстинирао у него-

цијацијама – напротив, без њега (преговарач, као књи-

жевни јунак код Андрића у роману Омер паша Латас, а

дипломатски негоцијатор у преговорима у којима С. М.

100 Count Louis Voinovitch, Dalmatia and the Yugoslav Movement, London, 1920, 196.

101 „Negotiation has three main objectives, namely: 1) to formulate by expressing agreements or dissagrеаments in a manner that does not open unbridgeable schisms; 2) to perpetuate by providing a forum for making concessions; and 3) to persuade by stating a plausible reason for settlement. These are the normal functions of negotiation.”

Уп. The Diplomat’s Dictionary, United States Institute of Peace, Washington, 1997, 183.

1 8 0

К о с т и м у т о п и ј е

Љубиша учествује лично) нико не би свршио посао, ни

побуњеници, ни преговарачи, ни заинтересоване стране.

И није реално да сва тројица, Вагнер, Љубиша, Зимоњић,

и четврти, генерал Родић, у жижи искушења по мир, у

монархији, нису била фамилијарно упозната с позиција-

ма, најприје, централне власти у Бечу, затим, ситуације на

терену, у Боки и, најзад, са деликатним положајем двора на

Цетињу, чији политички интерес, највећи је лежао баш ту,

у инспирацији за устанак и рат, у питању народне слободе.

Године које ће услиједити биће означене доминацијом

централистичке струје у Царевинском вијећу, оснажене

идејама и политичким потенцијалом из Њемачке.102

Убити, и/или, казати

Шта је у Кањошу Мацедоновићу важније: то што он

убија и начин како убија тиранина, или то што он гово-

ри и како се он обраћа тиранину? Шта је доминантно, акт

или дискурс? Гдје су тирани рањивији, чиме се јаче гађа и

погађа тиранин, којом оштрицом – дискурзивном, или че-

личном оштрицом? Гдје је тираниново чело, болна тачка?

102 „Седамдесетих година деветнаестог стољећа као главна федералистичка и

конзервативна снага опозиције према њемачко-аустријским либералима

из Уставне странке формирана је тзв. Странка права, коју је у Царевинском

вијећу представљао Хохенвартов клуб (мисли се да је странка формирана

у Чешкој, као опозициона у односу на главну германско-аустријску струју, а С. М. Љубиша је, иначе, сједио у Хохенвартову клубу – прим. Г.Ч.). Чешки

државотворни политичари након избора за Царевинско вијеће 1873. од-

били су учешће у Представничком дому парламента, јер су директне пар-

ламентарне изборе схватали као даље централистичко слабљење тради-

ционалне земаљске аутономије. Чешки посланици из Моравске, међутим, кратко након избора ову пасивну резистенцију су окончали.”

Уп. Prosincová ústava (Dezemberverfassung) 1867 a přímé volby do Říšské rady, Prag, 1997.

1 8 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Замисао као што је Кањош, инспирација, и не само ин-

спирација, већ наратив, концепт, структура, у друштвеном

смислу чак и метафора, па и социјални, етнички наратив,

једном ријечју, наратив у феноменолошком смислу, по мом

увјерењу, инспирисан је директно из преговарачког, eo ipso дипломатског искуства писца. Знатан дио новеле заузима

основна преговарачка претпоставка, дијалог. Комплетан,

барем овај, Љубишин наратив, носи у себи дијалошки и

преговарачки карактер, заједно и напоредо. Неподношљи-

во затегнуту, попут струне, дијалошку тензију која мора

бити ријешена по цијену живота.

У Кањошу се стално и свуда преговара, око свега и свачега, около наоколо, све до смрти и егзекуције. Најприје, Паштро-

вићи преговарају кога да шаљу у Млетке, част и образ да им

очува, па онда и сам Кањош, са својима, затим са тиранином,

све до конца, до егзекуције – преговара, до критичног часа,

а онда дјела материјално и физикално. Мегдан он претвара

у преговарачки процес. Говори, док витла мачем, говори

док убија и то је оно што га чини крволочним хумористом.

Кањош – то је морални и социјални хумор, а да нема Дон

Кихота и његове паштровске маленкости, Мацедона Кањо-

шевића (тако га замишљам у бескрајном кругу промјена на

земљи, неизбјежно смјеховног, чак и у имену његову), не

бисмо ни знали, можда, да ове двије врсте хумора постоје.

Вјерујем да иза овог ријетког, мацедоновићког надахнућа

борбом Давида и Голијата – о Давиду и Голијату, о шанси

минорних анонимуса који су без шансе, стоји дуго прего-

варачко искуство акумулирано у километражи тромих

засиједања Рајхсрата. Само што је ово искуство формално

измјештено у контекст, гдје ће најоштрије дјеловати главна

оруђа човјека без шансе, који је, одједном, добио шансу:

гнев, инат, фурија, хумор, смјеховни апсурд – у омражени

1 8 2

К о с т и м у т о п и ј е

простор експлоатације и тлачења оних који су без шансе, у

Млетке. Тамо, на адресу на коју је писац, у свом политичком

мишљењу, читавог живота слао стријеле своје побуне, отпо-

ра и борбе, због културне, језичке и вјерске неправде, тамо је

Љубиша упутио свог егзекутора–хумористу, да убије, али и

да говори. Да дејствује и сабљом и дискурзивно. Полифона

и дијалошка (дипломатска), форма, Кањоша Мацедоновића, то је шанса оних који су без шансе, за мач, али и за дискурс.

Дискурзивна прилика за једног хумористу је дар с неба.

Присуство дијалошког, преговарачког, дипломатског,

дискурса не само да је равно јунаштву, мегдану, наративу

о смрти, већ је на моменте и доминантно. Преговара се –

језиком (дијалошки обрасци су језички). Преговара се на

бази језичких факата. Језик је, чак и код јуначине Кањоша,

те слике и прилике француског легендарног јунака Асте-

рикса, јачи од мача. Он тражи истовјетност мачу и налази

је у дијалогу – врсти мегдана – мегдана који дуже траје од

самог физичког оружаног сукоба двојице или више људи.

Језик је слађи мегдан. Језик ће – само језик уз мач – испу-

нити Кањошев циљ: да буде виши.103

Кањош: не може да убије, а да не каже; не може да каже, а

да не убије!... (Од Кањоша, много је млађи Астерикс, стољећи-

ма – комични лик и титуларни херој, настао 1959. године, као

носилац снаге језика и снаге мача у исти трен, хуморни лик

који, без свог љутог језика не би могао ни издалека мачем

само поразити силника и тлачитеља стопут јачег и вишег од

себе; без језика ништа). Кањош иде мачем, али још више мо-

жда језиком, у Млетке. Иде у потенцијалну смрт, или у славу,

103 „Сви се око мене окупе као тице око ћука да ме гледају и хаљине пипљу.

Ах, леле да бјех виши!”

Уп. Кањош Мацедоновић, у: Приповијести црногорске и приморске, изд. ЦИД, Подгорица, 2001, 52.

1 8 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

свеједно, са нераздвојивом снагом језика и мача. „Кањош

је, уз то, малог раста, хвата га и страх пред сусретом с Фур-

ланом”, каже Ђуза Радовић. „Још један чинилац да Кањош,

такав какав је и ненајављен неком ранијом прослављеношћу,

још дубље уђе у наша осећања и у наш понос.”104

Кондициона, и условна, природа дијалога, оаурена

комплетним дијалошким карактером Кањоша Мацедоно-

вића, чини наративну базу, овог, најпопуларнијег, пишче-

вог дјела. Наратив је заснован на више слојева дијалога,

а посљедња два, од свих, воде један ка другом директно

– условно (кондиционо), тј. први инспирише, онај други,

у овом случају посљедњи дијалошки слој. Први слој, да-

кле, није преговарачки, него наративни и овај слој кон-

диционира наредни – ево наративног слоја који води ка

наредном (преговарачком) и ситуацији добро познатој у

књижевности – у стуацији слабијег (Кањош, који одбија

преговоре и преферира акцију):

„У томе се одвезе од острвца чун и допре к обали. Кад

ли збиља Фурлан с палошином о пасу, а одио вучетину.

Вика Кањошу: ‘Што си ту, зла ти срећа! Који си?’

‘Ја сам’, рече Кањош, ‘заточник дуждев; него кажи гдје

ћемо се сјећи?’

‘Не шали се, него кажи ко си’, викну Фурлан.

‘Знаћеш брзо који сам’, одговори Кањош, ‘него хајде да

се сијечемо, није мени дангубити.’ Пак се до’вати за мач, а

зашкрипи зубима.

Укрцају се свак у свој чуњ и завезу по крми. Кад допру

к острвици, скоче оба једанак на крај, а Кањош отисне свој

чуњ од краја. ‘Што чиниш’, викне Фурлан, ‘што отури чуњ,

јеси ли при себи?’

104 Сравнати Ђуза Радовић, Пред порукама са Дробног пијеска, у: Стефан

Митров Љубиша, изд. ЦАНУ, Титоград, 1976, 19.

1 8 4

К о с т и м у т о п и ј е

‘Не требају нам два’, одговори Кањош, ‘ја ћу се твојијем

вратити; а теби већ не требује ни чуња ни коња; ти си своју

чашу испио.’”105

Овим су створени услови, све релевантне претпоставке,

да базична (информатичка) дијалошка форма, саму себе на-

драсте и постане, најзад, преговарачка дијалошка форма. Да

постане наративна чињеница. Први дијалог прелива своје

границе и постаје други, тј. дијалог о вољи (вољама). Дија-

лог о вољи је, квантитативно и квалитативно, суштинска

дијалошка форма и писац је то добро знао, из посланичке

клупе и каријере политичке, у преврелом мору многих воља

– великих и малих, мајорних и мирноних – једне монархије,

најмоћније, са дијамантским пресјеком воља у свакој својој

државничкој и дипломатској одлуци.

Казати или убити – или и једно и друго?

Рећи и егзекутирати – ово су, заправо, два ступња о који-

ма говорим кад говорим о формалним странама дјалога, с

једне и преговарања у приповједној прози и политици, са

друге стране. Рећи, казати, саопштити (саговорнику – да-

како у дијалошком обрасцу) и смакнути (саговорника, не-

пријатеља, јер свијет је, с Кањошева мотришта, пун разно-

разних Фурлана!) ово је типичан љубишијански умјетнички

проседе. И он води поријекло, инспирацију па и форму, из

богатог политичког искуства, заснованог на дијалошкој

(језичкој) полифонији, на укрштању двију или више воља.

Љубиша је најснажнији умјетнички представник дијалошке

културе XIX вијека у нас, Јужних Словена, какогод гледано,

најшире. Његова народна дијалошка култура, оснажена по-

литичком међународном преговарачком културом, родила

105 Уп. КањошМацедоновић, у: Приповијести црногорске и приморске, ЦИД, Подгорица, 2001, 56.

1 8 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

је једно дјело чистог дијалошког формата, које ову културу

изворно дефинише.

Прелаз из информативне дијалошке културе на прего-

варачку, оплемениће странице Кањоша Мацедоновића и

прозу зрелог XIX стољећа уопште: „Препаде се Фурлан,

пак му стаде причати колико је јунака посјекао и убио.

А Кањош њему: ‘Мучи, рђо, ти нијеси јунака јошт ни

видио, камоли убио, него баци ту палошину да ти вежем

руке наопако, да те водим дужду, е да му се смилује и да ти

опрости кад те таква види.”106

Звук преговарања, тон преговарачки – Љубиша га је

слушао најмање са онолико страна колико је Рајхсрат имао

посланичких клубова – овако изгледа транспонован на

плану реалистичке драматургије Голијата и Давида:

„‘Прођи се белаја и боја’, додаде Фурлан, ‘него хајде под

мој шатор да ручамо, а вјеруј ми, незнана делијо, тај дужд за

кога ћеш гинути, једнаки је душманин и мени и теби, пак те

жалим гдје те ђаво нанио да ти попијем ту праву крв.’

‘Ништа ме не жали’, викне Кањош, пошто тргне из ко-

рица мач и насрне на Фурлана.”107

Језик, срце са очима

Ако ме ишта фасцинира у свјетској књижевности, то су

минорни, окрутно и безусловно једноставни људи, лишени

свега, осим те своје голе једноставности: Хелена из Спарте,

жена због које се води грађански рат, а да она не проговори,

једну једину, ријеч; Макбет, слабић којег амбициозна жена,

у крвавој ложници, наговори да убије супарника; Платон

106 Исто, 56.

107 Исто.

1 8 6

К о с т и м у т о п и ј е

Каратајев, сељак из степе, ком је Толстој удијелио милост од

свега неколико реченица, а чини се, парадоксално, да сва та

компасерија великих ликова и свјетова Рата и мира, францу-

ско и руско племство, војсковође, гламурозне жене, не чине

ништа друго до граде мрак, у ком ће, кратко, али снажно,

пламнути свијећа просте руске душе, звана Платон, Платош-

ка, Каратајев; и поп Мићо, неписмени свештеник, минорни

јунак искрености међу мајорним громадама, одваљеним од

брда Црне Горе осамнаестог вијека, мали човјек међу јуначи-

нама, од којих сваки изгледа већи од своје земље, а он, иако

миноран, ипак, нађе, има снаге да себи обезбиједи мјесто у

историји, са три-четири проста замуцкивања, Ум…би…но…

ша…ра, глумећи читање, у Горском вијенцу, као што глумци

опонашају живот и смрт, на двору Данске, у Хамлету.

Минорни јунак је бисер европског романа и приповије-

сти, од Дукљанина, до Толстоја и Љубише, а миноритет

легитимна форма, поетичка и структурална. Минорни

свјетови су паралелни према мајорним (тзв. великим)

свјетовима. Умјетничка снага почива у формалним могућ-

ностима миноритета.

Брзина, којом језик минорне ствари и појаве у мајорне

измеће, или их у минорне опет повраћа, толика и тако снаж-

на није позната другим, ванјезичким свјетовима. Језичке

брзине су брзине ван контроле. Код писца и дипломате

Љубише, ову наративну црту, навику скоро, ову тензију

са неспорно дијалошким узроцима, са узроцима дијалош-

ко-приповједног карактера (прича да се исприча у вртлогу

језичких факата), запазио је врстан лингвиста Асим Пецо.

Он то илуструје терминима „говорна неједнакост”, „оновре-

мени језички стандард” (Пецо мисли на „С. М. Љубишу као

доброг познаваоца обичаја, живота и језика људи Црногор-

ског приморја свога времена”), „реченични обрт”, „начин

1 8 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

причања и облици говора”, „одбир онога што ће моћи да

буде општесрпскохрватско”, итд. 108

Мој је став, уз тврдњу о искуствено-политичкој претпо-

ставци за дијалошки аспект Љубишина приповиједања, да

је и језичка, дијалекатска, тонална, дикцијска различитост

на малом простору у знатној говорној мјери руководила

пишчеву имагинацију и одредила дефинитивну дијалошку

(обртну, полифонијску) црту дјела.

Потенцирајући „говорну неједнакост два сусједна мје-

ста у Боки”, Пецо наводи следеће: „Дијалектолошка испи-

тивања на подручју Црне Горе у цјелини показала су од ко-

ликог је значаја та зона српскохрватског језичког подручја

за историју нашега језика – а списак објављених радова о

црногорским говорима доста је велик и, без претјеривања,

може се рећи да је то говорно подручје до данас имало

највише својих дијалектолога и добило највише дијалекто-

лошких монографија или других већих и мањих радова.”109

Пишчеве поетичке и приповједне тензије на пољу ми-

норитета, потенцирање језичког миноритета (дијалекат,

говор минорног свијета, минорна посебност у семиотичкој

108 Видидетаљније: Асим Пецо, Један поглед на писану ријеч С. М. Љубише, 1976, 211.

Асим Пецо је Љубишину приповједачку умјетност, умјетност језичких

тензија дотад непознатих јужнословенској прози, разматрао у вуковској

језичкој аури. „Вук је у то вријеме, крајем четрдесетих година прошлога

вијека, добро познавао наше народне говоре, знао је и суштину разлика

између, како бисмо то ми данас рекли, призренско-тимочког говорног

типа и говора источне Херцеговине. Према томе, његов суд о говорном

шаренилу у подручју Боке (Пецо се овдје позива на Вукову реченицу у

дјелу Црна Гора и Бока Которска: ‘Из Пераста у Рисан нема више од јед-

нога сахата, а у говору је већа разлика између Ришњана и Перашстана, него између Неготинаца и Требињана’ – прим. ГЧ) мора се заснивати на

чињеницама које су му тада биле познате.”

Уп. Исто, 207.

109 Уп. Асим Пецо, Један поглед на писану ријеч..., 1976, 2007.

1 8 8

К о с т и м у т о п и ј е

кризи великих свјетова, итд), потенцирање минорног го-

вора у минорним обрасцима живота ( Кањош Мацедоно-

вић, али и многа друга дјела), треба ли додати, само су дио

наклоности према минорним свјетовима. Општи један,

нагон, порив, према минорним формама постојања и њи-

ном саобраћају у нашем животу.

Улогу језичких обрта у Љубишиној новели запазио је и Бо-

жидар Пејовић, квалификујући садејство мача и језика као

„поетски двобој ријечима” и тражећи у љубишијанској семи-

отици додире физичких и фиктивних свјетова у исти мах.110

Такав је и Кањош, мало чудовиште, кадро да запуца у

велики свијет и удари на тај велики свијет, као да је то само

слама, прашина, таштина. Кањош, крволочни хумориста,

убица таштине. Кањош, минорни јунак који побјеђује у ве-

ликој борби. Кањош, нада у човјеку да зло не мора увијек

бити тако високо постављено у хијерархији фасцинације

(да, зло фасцинира, али не увијек и не увијек са истим, па

ни сличним исходом!). Лако је злу да фасцинира, као да

хоће рећи овај, у тијелу минорни, Љубишин јунак, дајте да

и добро, колико год минорно и занемарљиво било, учини-

мо кадрим за фасцинацију оних, или барем многих међу

онима који посматрају борбу између добра и зла!

Језик изграђује форму! Миноритет и минорне форме –

то је језик, јер језик изграђује профиле, облике, жанрове,

110 „Поетски двобој ријечима заснива се на умјешности у употреби посло-

вица, а тиме и на умјешности њиховог изражавања. Пословица камена је

погодба с јачим, која као ознака а не чињеница треба да одврати Паштро-

виће од слања заточника дужду, у моменту када је ‘један из народа’ из-

ражава, претварајући је тиме у чињеницу, афирмише управо оно што

функцијом ознаке негативно одређује.”

Уп. Божидар Пејовић, Функција и степен трансформираности фолк-

лорних елемената у Љубишиним Приповијестима, зборник ЦАНУ, Ти-

тоград, 1976, 92.

1 8 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

форме, акције. Језик гради цркве, подиже манастире, зида

скрипторије (писарница у средњовјековним манастирима

гдје су се писали и преписивали рукописи – поље ван-

редно жилавих минорних форми), језик и гробове гради,

гробнице дуби, ради у земљи, по дубини. Језик је рад воде,

форма рада воде. Језик је воља. Језик је највећа брзина

свијета и пренос овог и сваког иног у друге свјетове, у дру-

ге метафоре, као што стоји у IV причању Вука Дојчевића:

„Једне године о Бадњему дневу сједијасмо по вечери око

ватре уз ниско огњиште. Господар и господа воде свакојаке

разговоре, тек да ноћ прекрате, да се кому не задријеми

док бадњаци не прегоре. Стану у потоње да разгађу којему

је створу најтрудније и кому је на свијету најтежа мука.

Неко рече: коњу, неко волу, неко тежаку, неко мрнару; а

мене спопала климавица и дријемеж, а уз њих и мук, јер

се бјах угарио од оне ватрене омарине; док све одједном

викне господар:

– О Вуче, гдје си, што си се потајио, али ти је на језик

изашла јаштерица?111

– Није од вас ниједан погодио: најтеже је ногама под

махнитом главом! ”112

Главно оружје Љубишино нисам заборавио, нити про-

пустио досад то споменути, све и да се тако чини да јесам

– јесте језик, онај који инструменте живота и бића веже за

свијест. Има једно мјесто у ком се приповједачева дипломат-

ска свијест и она поетичка преклапају савршено и разумију

уједно и синхроно – језик. Мјесто свих мјеста, барем, за при-

повједачки, не само деветнаестог стољећа, укус, већ и за укус

модерни, постмодерни и др. Радио је оно што је осјећао, а

111 Бољетица што изађе и пали на језик (прим. С. М. Љубиша).

112 С. М. Љубиша, Причања Вука Дојчевића, ЦИД, Подгорица, 2001, 220-21.

1 9 0

К о с т и м у т о п и ј е

осјећао оно што је радио, највише управо ту – на њиви својој, пјесничко-језичкој, на струни, савршено уприклађеној увје-

рењима, сновима, етици. Спадао је у круг писаца који знају

цијену језика и кад спавају. Дивио се чешкој језичкој полити-

ци, узгред, оној политици која је овај мали словенски народ,

окружен германизмом, јудаизмом, свемоћним „измима” у

срцу континента, одржала у седлу Европе.113

Премда од преписке пишчеве, скоро да ништа није оста-

ло, нити су знани трагови његове мисли у овој дијалошкој

форми (за мене су епистоларије дијалог sui generis, да се чи-

тач не зачуди ако се на први поглед учини, да их мијешам

са дијалошким инструментаријем у прози – не мијешам,

то је у извјесној, додуше широкој доста, перспективи једно

те исто) премда, кажем, од преписке нема богзна шта, дух

преписке је присутан код њега, каогод – напријед је било

доста рјечи – дијалошки дух. Разговорно, преговорно,

негоцијаторско, дијалошко конкретно и стварно – тога у

свим приповијеткама, од Скочиђевојке, Крађе и прекрађе

звона, Кањоша Мацедоновића, свих редом, приповијести

црногорских, приповијести приморских, свих посебице

113 „У Ческој, која се без сумње узети може као образац свијех покрајинах

славенских у Аустрији, толико за жар родољубља којим пламти, и понос

народни с којим се дичи, колико и за оно њеко одушевљење које се не да

од зла побиједити; у Ческој, велим, био одвјетник, љекар, сликар, трго-

вац или занатлија, свакоме о кутњему прагу виси и с јасними писменима

начртан натпис радње и име у народном језику: то јест ако је Нијемац у

њемачкоме, ако ли Славенин у славенскоме. Кад се два Чеха путем су-

кобну, нема примјера да би један другога усудио се поздравити туђим

ријечима. У свим њиховим скупштинама, забавама, на свим јавним мје-

стима, поименице у казалишту, бесједи, читаоници, кафани, тргу, не го-

воре другим језиком осим својим. Исти красни спол, толико наклоњен к

туђој уљудности, у Ческој презире говорити туђим језиком, премда по-

знава њемачки, а обично и јошт који изображени језик.”

Уп. СтефанМитровЉубиша, Дјела, ЦИД, Подгорица, 2001, 443.

1 9 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

причања Вука Дојчевића, има, константно, као вода кад

ради и рађа из свог рада форму.

Љубиша је био завистан, умјетнички завистан, од дија-

лошке форме, од дијалошке тензије у свом дискурсу. Дија-

лог је за неке писце ваздух, за њега, сумње нема, ваздух и

крух. Зато сматрам да је и склоност према епистоларној

форми имао, а ову препознао код других – у датом случају

код Чеха, којих је био гост у Прагу и у Моравској и, дакако,

саговорник у Бечу. Гледао је у Праг као у словенско пра-

во, словенско истинољубиво, а у исто вријеме просвећено

свјетло, као у словенску звијезду.114

И у политичком дјеловању свом, у клупи у Рајхсрату, на

другом пољу своје дијалошке свијести, овај наш стари писац

је знао да борба за матерњи језик, сваког народа понаособ,

заступљеног у Вијећу, има тежину политичку, културну, за-

право, егзистенцијалну и такав значај овом питању посве-

тио свукуда докле је допро глас му. Једно вријеме је сједјео

у Чешком парламентарном клубу у Бечу, уз сагласност чеш-

ких посланика, дакако, а вјероватно и моравских. Ова су два

клуба била у политичким ставовима и солидарности, иначе,

најближа један другом, од свих осталих у Вијећу. Није остао

незапажен пишчев рад са Чесима:

„Док су Чеси шјеђели у Царевинскоме вијећу (1861-1862)”,

наводи се у аутобиографији пишчевој, „Љубиша је припадао

њихову клубу и ш њима радио о федералистичкоме уставу

114 „Књиге посланице које Чех Чеху пише, пак натписи и називи, мјесто куда

су отпремљене, све је у народни језик написато. Таквим постојаним начи-

ном могли су се Чеси опријети и одржати у чељустих Њемачке, и од гро-

зеће пропасти учувати народ и језик свој. Тако су Чеси заслужили почаст

и симпатију свију просвећенх народах европејских, и на такву су мјеру

уздићи знали народни развитак, да су данас приморани најмудрији др-

жавници велике и мудре Њемачке закључити, да је Боемија славенска по-

крајина, над којом слабашно обршити може уплив и тежња германизма.”

Уп. Стефан Митров Љубиша, Чрте народности, према изд. 2001, 443.

1 9 2

К о с т и м у т о п и ј е

ћесаровине. Чеси су га вољели и у многим пригодама указали

му своју симпатију, највише за вријеме његова борављења у

Златном Прагу и путовању по Моравској. У једној шједници

Федералистичког клуба, Љубиша је предложио да је сваки

члан клуба дужан говорити у Царевинскоме вијећу у свом

матерњем језику. Жалити је да тај предлог није био примљен,

јер да се је примио, била би се фактично доказала непрактич-

ност централног законодавства.”115

Народносној култури – народном језику, дакле, сили

која рађа дијалог (дијалошка форма језика је директно

зависна од народних говорних форми), писац окреће свој

интерес, у правом, дискурзивном смјеру. У његошевском

гесту он је нашао, и то рано, прије иког од словенских

писаца, у години Његошеве смрти (1851), радијус „младе

наше књижевности” (каква дијагноза за средокраћу XIX

стољећа!), главни нерв – језички нерв.116 И у Лучи микро-

козма, чак, као мало који други тумач, љубишијански гест

бљешти у правцу похвале народног језика.117

Блискост језика и свијести, коју најоштрије опажамо

у семиотичким кризама, а средина XIX стољећа то јесте,

115 Животопис, Уредништво „Српске зоре”, Беч, 1878, према издању ЦИД-а, Подгорица, 2001, 505.

116 „Његови умни производи”, каже писац у свом некрологу Његошу,

„освјетљавају младу нашу књижевност, и без икаквог ласкања могу се

класични звати, јер су у народном духу писани јер је језик чисто народ-

ни. Пустињак, првјенац његовог књижевног труда садржава веома лије-

пе лиричке пјесмице. Горски вијенац, јест без двојбе једино драматично

дјело Југославенско савршено?”

Уп. С. М. Љубиша, Сјени Петра II Петровића Његоша, владике црно-

горског и списатеља славенског, ЦИД, Подгорица, 2001, 441.

117 „ЛАЖНИ ЦАР, други његов драмат представља у лијепом виду једну од

најбурнијих и анекдотичних епохах Црне Горе. Најпослије у Лучи микро-

козми Петар је показао дубокост мисли, бистрину разума и недоскочиву

властитост народног језика.”

Исто, 441.

1 9 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

сумње нема, помутња што мути помутње, велича улогу

језика – атрибуира јој нове роле, изграђује мостове, на-

лази алтернативне путеве и конекције и уноси, најзад, у

везе, у зону рафинмана свијести и језика, нови дах, нову

вољу. У околностима тога доба, језик, заправо, оснажује

информатику (данас је ово случај на пољу знања страних

језика, док то некоћ бијаше случај унутар самог језика –

консолидација података расположивих у самом једном

језику). Његошева смрт, којом је започела друга половица

стољећа, одјекнула је не само на Љубишином приморју –

овом писцу захваљујући, поглавито – већ и на сјеверу, у

евро-турској зони, у брђанском залеђу.118

„Нешто стога, нешто јер је настојао да уведе народни

језик у јавни живот и да се укине политичканаредба из

г. 1828, по којој је била принуђена већина православних

Бокеза да беспослицом слави католичке празнике, Стефан

је био освађен и гоњен за цијело вријеме Бахове реакције”,

каже Лукетић. „Карактеристичне су ријечи које је генерал

Мамула о њему рекао: ‘Највиши је гријех Љубишин, што

хоће да уведе у Боку равноправност језика и вјера.’”119

118 „Редовно обавјештавано о приликама у Затарју, Цетиње настоји да на

њих и утиче. А тамо брижљиво се прате збивања у Црној Гори – реги-

струју их љетописци и хроничари Затарја: биљеже Његошеву смрт, те да

се Данило ‘постави књазом’, да се 1853. ’покренула сила турска, сва земља

царева…сва бутун царевина…на Берда и Црну Гору и књаза Данила’…

да ‘опет оста мејдан црногорски’…јер ‘Црногорци добри јунаци натраг

грдне Турке повратише”.

Уп. Жарко Шћепановић, Утицај ЦГ на подручје Колашина и Затарја

до 1875, према Љубомир Стојановић: Стари српски записи и натписи, књ. III, Београд, 1905, 130, бр. 5532, објављено у: Стогодишњица Црно-

горско-турског рата 1876-1878, ЦАНУ, Титоград, 1978, 43.

119 Мирослав Лукетић, Биографија Ст. М. Љубише, уп. детаљније :

http://smljubisa.tripod.com/biografija.html

1 9 4

К о с т и м у т о п и ј е

Рад, у двије епохе

Нисам имао намјеру овдје говорити о улози и значају

просвјете и просвјетитеља, којима се у XIX вијеку, барем

код нас, вјеровало, ваљда, више него у другим стољећима

и временима. Ову улогу је, заправо, немогуће измјерити,

само се јуче или данас – а биће тако и сјутра – чини, у нијан-

сама, да она има другу боју, укус и тон. Одиста, процјена

ове улоге увијек је мања од реалне тежине њене, поготово

кад се узме у обзир то да би без ње, јуче или данас – заси-

гурно и сјутра ће тако стајати – могло бити много горе по

народну ствар у просвјети у цјелини. Човјек просвјетног

вијека био је тога свјестан и ми видимо – или не видимо,

што зависи само од нас? – ону његову сиву, беспридјевну

свијест (толико нам изгледа озбиљна да је безбојна, беза-

трибутна) – свијест о последњој шанси.

Посебну пажњу заврјеђују они који су једном ногом

стајали у старој епохи (епика), а другом у новом вијеку

(роман).120 То је Љубишин случај, иако он није био ро-

мансијер у класичном смислу ријечи, премда, кад бацимо

поглед, данас, кад приповједачи форматирају своје новеле

као роман, ни писцу Причања Вука Дојчевића не може

се сасвим одрећи гест романсијера. У извјесном смислу,

120 О епском и антиепском нека запажања је изнио Б. Пејовић у својој акри-

бичној књизи (докторској дисертацији) о Љубиши. „Поетска легенда за-

говорена је спољашњом структуром унутрашњег мотива приче: мегда-

ном између Кањоша и Фурлана. Кањош Мацедоновић није господичић, племић, витез по позиву негó веома промишљена особа, трговац, који

стицајем околности постаје витез. То антиепско занимање јунака може, у односу на нашу епску традицију, да значи пародирање класичног типа

епског јунака. У сваком случају, Кањош је необичан епски јунак, јер је

својим занимањем и својим стасом непримјерен типу епског јунака.”

Уп. Божидар Пејовић, Књижевно дјело Стефана Митрова Љубише, Свјетлост, Сарајево, 1977, 130.

1 9 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

премда овдје нећу рећи о том смислу колико би требало,

ја њега сматрам, а не називам, романсијером. Не видим у

томе неку противурјечност, а можда ће неко сјутра видје-

ти је, са истим правом с којим је ја не видим, или с већим.

Као посланик годинама, Љубиша је осјетио оно што је за

сваког дипломату најосјетљивије, отворене проблеме међу

народима. Проблеми граница и они на границама и око

граница, билатерални, мултилатерални, етничка трвења,

језик ( као писца, шта га је друго могло теже погодити,

ништа, можда ни рат?) и, дакако, проблеми у односима,

у комуникацији и вјерском саобраћају. Главна карактери-

стика империје, каже савремена енглеска историографија,

била је династичка агломерација, много националности,

неке међу њима „историјске” (доминантне), много језика

и дијалеката. Како одржати заједно, у комаду, мултинаци-

оналну државу у вијеку национализма?

The empirе’s main characteristic, and its main problem in an age of nationalism, was that it was a dynastic agglomeration, with a population composed of many nationalities, some ‘historic’

(dominant)such as the Germans, Hungarians, Poles and Italians, and some not, such as the Romanians and the Slav nationalities: Czechs, Slovacs, Slovens, Croats, Srbs and Ruthenes. In addition, there were the empire’s Jews, whose situation resisted national classification. 121

Он је, према томе, говорио у Рајхсрату више кроз ал-

тернативне инструкције, једнако кроз оно што је чуо и

видио у народу, једнако што би евентуално све то било,

већ једном или више пута просијано, тестирано и консул-

товано кроз институционалну и колективну мрежу. Знао

је Љубиша оштро затегнути критичку жицу и то од самог

121 Уп. A Dictionary of Nineteenth Century World History, Oxford, 1994, 268.

1 9 6

К о с т и м у т о п и ј е

почетка у свом раду, 1845. године. Можемо га ту звати „ан-

тифранчез”, како је за себе говорио један од претходника

му у књижевности и политици Андрија Баловић.122

Говорио јесте, кроз свијест и то свијест изворну, на-

родну, као што се то радило у старим дипломатијама,

понекад и ad hoc, из срца. Детаљан рад, политички,

аналитички, административно опремљен, за околности

деветнаестог вијека у централи бечкој, свакако је био ре-

алан и у пракси жив, дјелотворан, али у провинцијама,

поготово овим другоразредним, подређеним, као Буко-

вина, или Далмација, није био на дјелу колико том раду

функција и мисија налаже.

Посланици су стизали из својих удаљених мјеста на

сесије, са закашњењем. Било је апстиненција, често и ма-

совно. Пишчев најбољи чешки пријатељ, Václav Zelený, с

којим се дописивао,123усред мандата је апстинирао на сјед-

ницама посланичког клуба и у раду парламента, почев од

26. 9. 1868. године.124 Из ових политичких година, пишче-

вих, пуних несугласица, нераузумијевања, разочарења, од

наших извора једва да се ослањамо на неколико, најприје

122 „Француз је уништио и затро сасвим све привилегије, слобоштине и пра-

вице овога општества и успоредио га је са осталим предјелом, увео неке

покварене обичаје, напојио људе славољубијем и раскошностју и со тим

узрок и повод дао развраштенију, које се 1812. у овомопштеству на првиј

пут појавило.”

Уп. Општество паштровско у окружју которском, у Будви, на Ђурђев-

дан, 1845, објављено у: Стефан Митров Љубиша , Дјела, ЦИД, Подгорица, 2001, 439.

123 У писму посланику Зеленом, с којим је био у блиским односима од по-

четка своје каријере, кроз рад у бечком Рајхсрату, док још Зелени није

апстинирао, јавља о смрти своје тринаестогодишње кћерке Драгиње, а

недуго касније (1862, у другој години свог првог мандата) да му се кућа

претворила у болницу, али да „стоички подноси и ове ударе грома”.

124 Уп. детаљније: Seznam poslanců Poslanecké sněmovny Říšské rady ve funkčním období 1867–1870, Prag, 2001.

1 9 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

на штури Животопис,125и на аустријске, чешке, дјелимич-

но хрватске и српске изворе, но свуда је много празнина

какве остављају писци заузети другим неким, не чисто

књижевним радом.

Други проблем, везан за стање народног духа и на-

образбе, у деветнаестом стољећу, а да се иста проблемати-

ка у дипломатској равни негоцира и о њему одлучује, био

је, дакако, језик. Тај проблем је данас познат под именом

language diplomacy, а узима се у обзир, ондносно третира

као инструменат (употребом језика стављен у погон) за

управљање у домену односа између појединих национал-

них група, једнако у контексту националне и културне

дипломатије. Циљно инволвирање језика у поље међуна-

родних односа није ништа ново у деветнаестом и дваде-

сетом стољећу, наглашава савремена америчка историјска

мисао,126 па ни много раније, треба ли додати.

И у домаћој критици седамдесетих прошлог стољећа,

посебно оној оријентисаној на улогу разговорног језика код

писца (на почетку овог рада назвао сам то у генералном

смислу дијалошким карактером, понегдје дијалошком

тензијом Љубишине поетике), указано је на постојаност

125 „Исте године 1868, мјесеца маја, као члан комисије о устројидби поли-

тичнијех власти у Далмацији, Љубиша се противио основи изграђеној од

министра унутрашњих дјела Гискре, и међу осталоме захтијевао, на ко-

рист опћег реда и добре земаљске уредбе, да се постави нека политична

власт у свако мјесто у коме се налази власт судствена, како би могли по-

литични чиновници нагледавати млађахну опћинску аутономију, док јој

народ привикне. Љубишин предлог није био примљен, али након кратка

и горка искуства, увидјело се да је Љубиша имао разлог, пак је министар-

ство прије двије године (1876, прим. Г.Ч.) било принуђено, на врат и на

нос, тамо и амо поставити многа политична повјеренства.”

Уп. Стефан Митров Љубиша, Животопис, издало Уредништво ‘Српске

зоре’, у Бечу, Штампарија В. Хајнриха, 1878.

126 Уп. Transnational History, London, 1994, 639.

1 9 8

К о с т и м у т о п и ј е

драматичног разговора – уопштавање драме, свега драм-

ског, драматичног, потенцирање на драми као апстрак-

цији, омиљени је критички инструмент тога доба – и на

извјесну, ако смијем казати, историчност у драми и дра-

матичност у историји – одједном, уједно, опет in abstracto, илити, у тада популарној француској терминологији, dans

l’abstrait. Јован Чађеновић је пратио овај тренд све док се

„радња усмјери ка расплету”:

„У драматичном разговору представника Паштровића

и Махмут-паше Бушатлије у Скадру дата је историја Зете.

Елемент историје се јавља у жучном спору попа Андро-

вића и которског провидура. Драматичан је и дијалог

изгнаника Вукца и Арбанаса из Скадра који наговара из-

бјеглог Паштровића да убије попа Андровића или да пове-

де турску војску на његово племе. Мијатова исповијест у

млетачком затвору претворила се у спор са свештеником

исповједником који штити интересе млетачке државе, а

завршена је убиством затворског свештеника. Друга Мија-

това исповијест код превлачког калуђера такође се пре-

творила у расправу о гријеху у којој је стављена на пробу

мисао да се зло мора чинити у одбрани од зла. Необичан

је, снажан и дубоко заснован разговор которског прови-

дура и игумана о калуђеру кога је млетачки чиновник при-

казао као разбојника, а игуман као узорног духовника. У

разговору Мирчете и попа Андровића износе се страхоте

крвне освете између два племена. Љубишини разговори

као конститутивни елементи нарочито су изразити на

оним мјестима приповијетке на којима је радња усмјерена

ка расплету.”127

127 Уп. Јован Чађеновић, О композицији Љубишиних приповијести, изд. у

зборнику ЦАНУ, Титоград, 1976, 116.

1 9 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

У средњем вијеку, кад је латински био инструмент спо-

разумијевања између писмене популације, или кинески,

који је у Азији коришћен као писмени мост у односима

разних азијских династија, али и ту смо на терену Љуби-

шиног доба, а ја мислим и његове властите политичке и

културне ситуације, односно народа који је он представљао

у Бечу кад је у аустроугарској монархији дошло до тијесне

идентификације између модела националне државе и јези-

ка, самог по себи, службеног, односно неслужбеног, то је,

одједном, постао дипломатски инструмент, јак.128

Рад у двије епохе, како сам насловио ово поглавље, са

циљем да укажем да навике романсијера тога доба у погле-

ду амбиције, да овако, или онако, форматирају свој жанр,

постао је двоструки рад – вјечни рад воде који изграђује

тренутну форму воде, трендове, токове. Било је то доба,

са свим својим, природним и спонтаним, инструмента-

лизовањем језика, од приповједачке снаге, до жанровске

амбиције, идеално да изрази свијест о смјени жанровских

епоха (епика с једне и novel са друге стране). То је ишло

на руку роману, као што су ми ишли на руку сви велики

трендови, у мишљењу и естетици деветнаестог стољећа. И

Ново Вуковић је примијетио индиректно, кроз расправу

Божидара Пејовића, и указао на логичан закључак овога

укупно, о Љубишиној блискости са романом:

„Пејовић сматра да су Причања (мисли се на Причања

Вука Дојчевића, прим. ГЧ) била на путу прерастања у неку

врсту пикарског романа. ‚Видљиво је то и по биографском

карактеру приповиједања и по, иако не потпуно досљедном,

хронолошком развоју циклуса прича о Дојчевићу. Љубиша

је тако био, са својим Причањима, на домаку својеврсног

128 Transnational History, 1994, 638.

2 0 0

К о с т и м у т о п и ј е

романескног облика, а наша књижевност на прагу свог првог

изразито забавног романа.‘ Види: Б. Пејовић, Нав. дјело (мис-

ли се на: Извори и карактер Причања Вука Дојчевића, Радови

Филозофског факултета, VII, 1972/73, 291-294), стр. 298).”129

Што је зрелије пишчево дјело, nota bene причања Дојче-

вићева, „својим приближавањем романескном склопу не-

сумњива” (Н. Вуковић), „на домаку својеврсног романескног

склопа” (Б. Пејовић), то истовремено јесте и романескније,

нема у то сумње ни најмање, као што је дипломатско иску-

ство у својој зрелој фази формативно много употребљивије

од своје ране фазе, рецимо, па чак и од своје поодмакле фазе.

Роман је, XIX и XX вијек то потврђују, зрелост једног доба и

не знам ниједну другу историјску или умјетничку форму која

то може потврдити боље од романа у европском искуству.

У недостатку довољно јаког основа да Љубишу ро-

мансијером назовемо, или барем не романсијером у

класичном смислу,130 дијалошку натуру његова дјела,

међутим, разговорну тензију, драматуршки порив према

расијецању монолитних цјелина те, напријед, подривање

монолошке оријентације у кључном тренутку приче, као

и његово дијалошко искуство у дипломатском посло-

вању, разумије се, комотно можемо разумјети као нави-

ку романсијера да причу о људској судбини повјери, не

129 Уп. НовоВуковић, О композицији Причања Вука Дојчевића, изд. у збор-

нику ЦАНУ, Титоград, 1976, 101.

130 Нису тако усамљени гласови и назнаке о Љубиши као романсијеру, него

је приповједачка фама, почев од његова доба малтене, заклонила и у сјен-

ку потисла покушаје да се Причања Вука Дојчевића као роман разматрају

и романом сматрају. На примјер, др Бошко Петровић, у својој студији

Роман о спадалу и Причања Вука Дојчевића, већ 1910. г. полемише с пози-

ција озбиљног разматрања о Дојчевићу као романескном приповједачу

и о Љубишином посљедњем раду (и то што је посљедњи има призвук

романескног покушаја у највишој зрелости пишчевој).

Уп. Летопис Матице српске, г. 1910, књ. 270, 19-38.

2 0 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

појединачном тону, него полифонији и полифоној језич-

кој оркестрацији. Уосталом, и Тодор Виловски тврди, у

својим сјећањима на писца, да је Љубиша градио При-

чања по узору на Бокачов Декамерон, који је зацијелио

познавао, фамилијарно, из своје младалачке фасцинације

италијанском литературом.131

Европски дух, дијалошке тензије

У чему ја видим љепоту и драж Љубишине приповједач-

ке и поетичке упорности – да легитимише свој минорни

свијет племена Паштровића, у мајорном свијету и космосу

једног царства?

У много чему, а од свега да изаберем, кад бих морао,

на једно од првих мјеста метнуо бих ту неподношљиву,

за многе романсијере неподношљиву, оданост причи и

причању до смрти, до краја приче. И одмах, баш на овом

мјесту, морам додати: упркос свему.

Упркос свему– то значи:

1) Љубиша је био свјестан смјене великих епоха, у којој,

свакој, по једну своју ногу је имао (у епици једну, у новом

вијеку другу), а није изневјерио стару, круту, земаљску

епску нарацију;

2) био је искусан и то на дипломатском врху свога

доба – посланик и дипломата који посматра царевину и

моћ изнутра – а лојалан је остао, у свом највећем говору,

у наративу срца и бића, у прози, племену Паштровићима,

забаченој млетачкој (касније аустроугарској) провинцији,

која за ову царевину и моћ значи колико каменчић, она-

мо бачен, гдје „насред Приморја опћине паштровске има

131 Уп. Стјепан Митров Љубиша, Котор, 1908, 81.

2 0 2

К о с т и м у т о п и ј е

једна мала лука, пусто жало, коју људи и дан данашњи зову

Дробнијем пијеском”;

3) остало му је, и поред горка живота (смрт троје дјеце,

немаштина, сеобе, туђина, болести, порази у биткама уна-

пријед изгубљеним – још једном – упркос томе) снаге за ху-

мор, јер шта је друго Кањош Мацедоновић, ако не серванте-

совски минорни физички јунак, а мајорна људска громада,

шака јада у тијелу, а људина у вољи и части, егзистенцијални

хумориста који миноритет диже на неки виши ниво;

4) био је, као писац и дипломата, легитимни дио једног

енормног мајоритета, царевине која је задивила свијет

својим државним и културним инжињерингом, а иска-

зао је дивљење миноритету под миноритетима, чега су

примјери еклатантни Кањош-Астерикс, у својој витешкој

новели о Мацедоновићу, Ружа (сељанка дјевојка – судби-

ном везана за моћног човјека Османског царства), у, та-

кође, витешком роману-новели Скочиђевојка;

5) истрајао је у својој симпатији за минорне људе и њине

минорне свјетове, спреман, у сваком тренутку, дипломат-

ском, приповједачком, људском тренутку да их брани, у

судару са великим колективима и мајорним свјетовима;

6) пошло му је за руком, по цијену коју зна само роман-

сијер, да изгради и утврди свој свијет, на парадоксалном ба-

лансу, на релацији од једног тоталног миноритета (Кањош,

сеоска луда, или сирота Ружа – јадница, на средокраћи, од

сеоске емоције до наратива у једном империјалном фор-

мату), до тоталног мајоритета (дужд млетачки, или паша

османски), а да читаоцу приушти рјешење загонетке који

то свијет је мајорни, а који минорни, у књижевном смислу

ријечи и појма;

7) једном ријечју, приповједач који не изгуби властиту

поетику на оштрици ножа, између минорних и мајорних

2 0 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

свјетова, заслужује поштовање. Читамо га данас као борца

у језику и у политичким идејама, без оклијевања.

Да не набрајам толике и бројне, разне упркосе – Европа

је, јуче и данас, збир свега онога што је Запад (евроатлан-

стки, данас овај на челу са САД-ом), промислио у култури

и окусио у политици – на Западу, ја не видим ништа ва-

невропско, све и да хоћу, а иста ова Европа, кад је дубље

погледамо, кад отворимо њено и своје срце, није ништа до

синтеза, амалгам, мјешавина, легура и шта све не, власти-

том њеном руком креираних од ренесансе до данас, ориги-

налних миноритета и мајоритета, који само такви, заједно,

могу дефинисати европски преморени дух.

И оно што слиједи сјутра, што буде постевропски дух,

биће само породица мајоритета и миноритета, у неком

другом, обрнутом или необрнутом облику, али ништа

друго... Збир европских и антиевропских искустава...

Европски дух никад неће створити, изван своје величан-

ствене умјетности, којој каменчић прилаже и паштров-

ско-бечлијски приповједач и дипломата, компоноване, у

минорним и мајорним тоновима наизмјенице, као киша и

сунце у истом дану, као киша и мрак у истој ноћи, неће или

не може, све и да хоће, створити неку своју супротност,

премален је за то у савременој констелацији свјетских

сила. Биће што је био и што јесте.

Постевропска стварност, гдје ће, можда, бити збрисани

сукоби, па и суживот и суживотни сокови Дон Кихота и

вјетрањача, Кањоша и Фурлана, једне мајорне царевине

и једне минорне провинцијалне комунитади паштровске

или бокељске, господину Љубиши се ни у ком случају не би

допала. Мојој маленкости, евентуално, пала би на душу та

постевропска помиреност, да више нема малих и великих,

него да су ту неки трећи, непознати нама, са ублаженом

2 0 4

К о с т и м у т о п и ј е

тежином недопадања – тако бих ја то примио и доживио

– а читалац ће, данас и сјутра, можда са још ублаженијим

недопадањем, примити сазнање о постевропском брисању

разлика, али ће га морати, хтио-не хтио, схватити.

Волим имена Балзак и Црњански, јер ме подсјећају на

једну срчану одлуку европског духа у цјелини - на одлуку

да измисле своју забаву, разбибригу, хумор и да јој при-

кладно име дају и очувају ово искрено и забавно име –

роман (новела или роман, што је у њиховој оптици близу

једно другом). Један енглески романсијер је рекао, ако се

добро сјећам, да Европа деветнаестог вијека није ништа

друго до ли Балзакова измишљотина (са симпатијама је то

рекао: Оскар Вајлд, мислим), и ја се тога држим као пијан

плота у својим страховањима кад губим текст под ногама.

Име С. М. Љубиша – кад га угледам испод мојих цви-

кера – значи, за мене, могућност да и минорни свијет

буде поштован на свој начин, упркос (или захваљујући)

мајорним свјетовима – јер односи минорних и мајорних

свјетова наднаравно су парадоксални, или барем његов

труд у смислу или бесмислу; уз то и шансу да приповједач

артикулише, поетички, у датом случају и дипломатски,

радост и патњу, побједу и слутњу, која, кад је издвојимо из

аутоматизма посматрања, нема суштинске разлике, било

да припада миноритету било мајоритету. Тежим да снаж-

не приповједаче доживим јединствено, био то Љубиша

или Балзак или Црњански, који је читавог живота писао

партитуре и свирао симфонију српскохрватског језика

с лакоћом, а био је заправо увјерен да пише неке текстове,

иако је, признајем, моја тежња, можда, афективна, рођена у

неком (овом: данас) деликатном тренутку, у овој минорно

утјешној садашњости, у часу борбе, минорних и мајорних

свјетова, њиних парадокса и дилувијалних бестијарија.

2 0 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Постполемички закључак

Већ сам казао, надахнут кратким увидом у оскудност из-

вора и података о Љубишину животу, или барем оскудност

у односу на зрело деветнаесто стољеће и параметре, када

ова оскудност зачуђује, с обзиром на то да се ниједно мо-

дерно стољеће, ваљда, осим шеснаестог, није толико обра-

довало штампи и репродуктивности текста као деветнаесто

– казао сам да се поједини пилари, стубићи, беочузи и везе,

потенцијално драгоцјени за његову расукану биографију,

могу, можда, наћи у полемичким одјецима, који се, на овај

или онај начин, са писцем могу довести у везу. И сврстати

све ово, треба ли додати, опет са оним можда, у прохујале

везе, у паучину која спаја једне и друге, живе и мртве, на

временском хоризонту и у идејној хоризонтали?

Љубишијанско доба је открило разлику између двију ве-

ликих епоха, можда најкрупних по различитости међусобној

у повијести европског текста – епике, с једне, и дијалошког

романа, драматуршког романа, романа са дијалошким тен-

зијама, са друге стране. Код највећег пишчевог савременика

Достојевског, ова разлика није уочљива, али не стога што не

постоји, већ стога што писац Браће Карамазових не излази

из епске традиције, попут свих наших писаца деветнаестог

вијека, редом свих, већ из религијске ауре, из ортодоксног

православља, а у сјенци западњачке еманципације Русије,

коју земља бијаше стекла након наполеоновских ратова, као

неку награду неба за губитке и жртве своје.132

132 Посветио сам томе, у знатној мјери, IV поглавље своје студије о Достојев-

ском (поглавље У земљи Великог Инквизитора – потпоглавља: Структуре

филозофских акција; Свијест о смрти као жанр; Жанр садашњости; Семи-

отички реализам Достојевског; Психо-реализам – странице 259-297 , и нека

поглавља на почетку књиге, укључив странице II поглавља Достојевски и

структурално мишљење), те се не каним враћати више на исти траг.

Уп. Достојевски и Запад, Октоих, Подгорица, 2012.

2 0 6

К о с т и м у т о п и ј е

То је разлог што његова рецепција на Западу готово и не

полази од жанровских извора (мање битни у поређењу са

теолошким и онтолошким визијама Достојевског), не узима

их превише озбиљно. Са друге стране, свака западна рецеп-

ција било ког од словенских великих писаца, јужнословен-

ских (Вук, Његош, Љубиша, Андрић, Црњански, Крлежа,

Пекић), одмах полази од жанра. Ово све речено важи не

само за књижевну, него и политичку рецепцију. Оно што је

на Балкану жанр, у западњачкој рецепцији је политика.

У недостатку одговарајућег дóбног полемичког дискур-

са око Љубише приповједача, не рачунам инсинуације у

вези са неретванском жељезницом, оптужбе за корпуп-

цију, нити касније нападе на писца након раскола у Народ-

ној странци, знатно инспирисане приватним доживљаји-

ма, у полемички дискурс који ме овдје интересује – може

се бацити поглед, кратко додуше, колико да се избјегне

ризик дигресије (присутан увијек када се, у недостатку

директних извора и докумената скреће истраживање на

споредни колосјек) у недостатку директних извора, да-

кле, може се дати кратак осврт на књижевно-политичку

атмосферу која влада након писца, а с њим је колико то-

лико повезана. Ове атмосфере у јужнословенском озрачју

не фали, што да је иста наставак и производ претходећег

доба, у ком су закувани, ако не и наслијеђени, па још више

закувани, проблеми из прошлости, што да је иста наставак

борбе другим средствима.

Војновић се бави политичком историјом југословен-

ства у овим критичким годинама и негдје помиње Љуби-

шу, негдје не. Рад је објављен четири деценије касније, у

Лондону, а предговор му је написао нико други до сер Ар-

тур Еванс (1851-1941), оснивач студија егејске цивилиза-

ције у бронзано доба, настављач рада Хајнрихаа Шлимана

2 0 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

(1822-1890), али садржи индикативне чињенице и погле-

де.133 Он указује на избор Љубишин у годинама јединства

Народне странке и тада га већ клавификује онаквим какав

ће Љубиша дипломата остати до краја.134

La Ilustración Española y Americana, недјељник који је

излазио у Мадриду, објавио је, 25. 12. 1869. илустрацију о

боју аустроугарске војске и кривошијских побуњеника, а у

Енглеској је 1885. године објављена позната гравира Кри-

вошијски пoбуњеници. Нема сумње да је побуна у Криво-

шијама представљала, барем на домаћем терену, централ-

ну тачку – кризну тачку Љубишине посланичке, а самим

тим и дипломатске каријере. Међутим, као што сам горе

навео, све ово је објављено након Љубишине смрти, када

су нови трендови у аустроугарској политици, поред оста-

лог и као резултат раздвоја у пишчевој Народној странци,

узели други смјер.

133 „The federalist agitation was increasing… (…) The Diests refused to send delegates to the Reichsrat. The Czechs abstained, with the result that the imperial Parliament, instead of numbering 203 delegates, was reduces to 129.

(…) New cabinet promptly dissolved the Diets (22 May, 1870).

The elections took place on 4th, 7th and 9th July. Results: 25 Slaves and 16

Autonomists. (…) The result of the elections was hailed with an outbursts of joy, not only in Dalmatia itself, but throughout the Jugoslav lands. Zagreb was filled with boundless enthusiasm:

‘The electoral victory of the National party in Dalmatia’, wrote the principal organ of the National party in Croatia, ‘is the happiest and most important event that has occurred among the people since 1848. Darkness reigns in our lands – in Croatia, in Bosnia, in Serbia, in the old Serbian Vojvodina. Now a friendly star has arisen in Dalmatia, which sheds its light upon us al , and bring us the glad assurance of a happier future’.”

Уп. детаљније: Louis Vojnovitch: Dalmatia and the Yugoslav Movement, Oxford, 1926, 188.

134 „The first President of the Dieat was appointed for the Slav Majority, Mr. Ljubiša, an Ortodox Serb, who had been an energetic champion of the National cause ever since 1867. The use of the Serbo-Croat language was at once adopted for the official record of the Diet, not exclusively, but on an equal footing with the Italian.”

Уп. детаљније: Dalmatia and the Yugoslav Movement…, 190.

2 0 8

К о с т и м у т о п и ј е

И оптика је друга, разумије се, реминисцентна (што

ће у датом случају рећи опсервација на рад оних који су

прошлост, или многи од њих, барем). Предмет јесте исти,

пошто су и Љубиша и Војновић, потомак најближих пиш-

чевих сабораца, Коста Војновића (члан Народне странке)

и Ђорђија-Ђура Војновића, политичара и диплмате који

је који га је наслиједио на столици у Рајхсрату – прошлост

– национални радници са временске границе двију епоха,

људи на хоризонту прошлих времена.135

Војновићу се не може пребацити публицистичка по-

вршност, јер је био дипломата од нерва, припадао једној

135 „These and other political trials were instigated by the governing Autonomists party as the close al y of Vienna. In order to make it possible for an exiguous Minority to maintain its power, it was necessary to conjure up the spectre of Slavism before the eyes of the ruling powers in Vienna.

But the climax of this disgraceful campaign was reached in 1869. In that year the highlanders of Bocche di Cattaro (called Krivošije) rebelled against the Austrian Government. Contrary to the promises made in 1814, not only to the inhabitants of Bocche di Cattaro and Ragusa but also the tzar Alexander I, the Austrian Government desired to introduce compulsory military service, which had become law in 1868. The Krivošije demanded (1) that the conscripts called up under the new law should be exempt from the obligation of serving outside the territory of Bocche di Cattaro; (2) that after a year in barracs they might be permited to go abroar; (3) that they migh weare the national dress instead of the Austrian military uniform.

The tipical y Austrian excess of zeal on the part of the political and military authorities provoked a rising, ad the Austrian troops sent to qell it were repeatedly defeated in the mountains between Risan and Grahovo.

The epilog of this insurrection did not take place until 1882. When Austria-Hungary, after suppressing a second revolt, established at enormous cost a system of fortifications between Montenegro, Hercegovina and Bocche di Cattaro. In the meantime the insurrection itself was qelled, thanks to the intervention of two Dalmatian deputies, Cont George Vojnović and Ljubiša, with the Archduke Rainer, Leutanent-Governor of the Empire during Francis Joseph’s visit to Egypt to attend the opening of the Suez Calan (November 17, 1869, prim. G.Č). The two deputies obtained the recall of the Governer of Dalmatia, General Wagner, a detested martinet, whose uncompromising attitude had helped to exasperate the population.”

Уп. опширније: Исто.

2 0 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

дипломатској па и породичној традицији, гдје нема много

одступања, нити простора за импровизације, а публици-

стика његова, као и публицистика онога доба, дијели нас

пуно стољеће од савремене публицистичке праксе и при-

лично хаотичне нарави, да се изразим благо, исторична је,

барем, у недостатку извора на који сам, у Љубишином слу-

чају, више пута указао у овом раду. Уосталом, и савремени,

мање или више публицистички извори, јер се о Љубиши

на овом конкретном плану код нас писало више публици-

стички, а сасвим мало истраживачки, иду углавном трагом

Кривошијског устанка, што је за историју и публицистику

атрактивно, а за књижевно разматрање драгоцјено.136

Не да је ово нека директна аура пишчева, није ника-

ко директна, али полемичка аура око Љубише, барем у

136 „Занимљива је и улога посланика Стефана Митрова Љубише у Далма-

тинском сабору и Бечком парламенту. Оштро је нападао чланове Ц. К.

Владе, нарочито Вагнера. Љубиша је жалио што влада није прихватила

мирно посредовање књаза Николе. Црногорски суверен стално је бра-

нио генерала Родића као човјека који је успио да постигне најбоље рје-

шење. Међутим, аустријски и антисловенски кругови примили су завр-

шетак бокељског устанка са највећим негодовањем, а главна мета напада

био је генерал Родић. У дугом уводнику бечког листа ‘’Neu Freie Presse’’

записано је 2. јануара 1870: ријеч је о тзв. пацификацији Кривошија. Вла-

дини листови су веома резервисани у вијестима и о начину како је у том

крају поново враћен државни закон. Можда зато имају и својих добрих

разлога, али, по свему што нам је до сада познато, то није закон, већ пра-

ва анархија и то конституисана државним актом 11. јануара 1870. Чиње-

ница да у Кнелазу нијесу били сви устаници да изразе своју оданост већ

само 300/према другима једва 150/присутних и да уопште нијесу поло-

жили оружје, већ да су извели унапријед договорену комедију, они су га

само спустили на земљу и одмах га прихватили и опет опасали.

Интересантна је политика, и уопште однос књаза Николе према устани-

цима. Аустријска режимска штампа и дипломатски кругови нападали су

књаза Николу да организује и подстиче устанак. Међутим, у списима беч-

ког војног архива налазе се документи из којих се види да је бечка Влада

одавала признање књазу на његовом лојалном држању за вријеме устанка.”

Уп. Томислав Гргуревић: Црна Гора и Бокељски устанак, Република , 2007, 16.

2 1 0

К о с т и м у т о п и ј е

другом или трећем кругу јесте. У кружници која се вре-

меном и околностима и сама мијења, шири, или скупља,

са модификацијама тона и озвучења и укуса оних који је

обиљежавају својом руком.

Оно што је писац представљао – пресјек односа међу

народима и етницитетима у више минорних свјетова јуж-

нословенства, укључив можда најминорнији, а да је поли-

тички био активан: Бока Которска – постаће не мало, него

много година доцније, у жару јужнословенских крвомутњи

и измирби, огледало преламања разноразних опсервација,

међу којима он, стари писац, ако не прије слика старог пис-

ца који је умро прије коју деценију, изгледа више као пред–

мет, макар и не био помињан директно, већ више изокола, некако, сликовито али учинковито, неко као субјект око

којег би се више актера било кадро и вољно груписати. Није

он сада већ субјект, није ни објект, барем не директно ни

политички, камоли књижевно – већ аура: онако како сам

назвао овај свој рад ( ауре наших старих писаца, дословце: Наши писци и њине ауре), већ предметно је он постављен у

том сазвучју имена и политичких констелација, трендова,

намјера, објашњења и оправдања. Није он, додуше, пасиван

ни у тој својој слици и поставци – романсијер никад није

пасиван у озбиљним разгледањима других, већ му се нека,

наоко, рефлексна аура врти око имена и успомене.137

137 Паштровска и љубишијанска аура не губе своју свјежину, макар у до-

дирној линији са својом понајбољом фазом, а то је друга половица XX

стољећа са својим хроничарем у центру, иако се писац именом и пре-

зименом не помиње, трвења у покушају и продужетку остају. Трагова

поименице нема, али трагови у тешкој социјалној и политичкој клими

остају много дуже него у блату или снијегу. Двадесетих година тога исто-

имена стољећа ,то су пробне године државног заједништва јужносло-

венског, разгорела се полемика око Луке-Луја Војновића, историчара и

дипломате, који је добро изблиза познавао Љубишу (из породичног угла

те из успомена својих најближих на сарадњу с Љубишом, неспорно до-

2 1 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Војновић је доживио дебакл – не да бих се овдје позвао на

некакву тзв. небеску правду, каква у дискурзивној полемици

не постоји, нити је жив ико упознао, што је занемарио го-

стољубље сиромашне црногорске државе (г. 1913. упутио је

са Цетиња, уосталом без потребе и повода, писмо Ватросла-

ву Јагићу да га „избави из чамотиње турског гробља”), нити

да бих се позвао на било шта, осим на факте о једном, можда

и логичном, финалу и скандалу. Судска парница окончана је

на његову штету 1927. године, а ни деценију касније, упркос

труду да ублажи консеквенце политичких окршаја, да „при-

веде крају своје велико француско дјело: Histoire de Dalmatie, да би у миру и осами подигао споменик Далмацији прије

њене дефинитивне смрти”, како пише у писму Анту Трум-

бићу 22. рујна 1936. године, није боље прошао.

„Ја сам Вама, господине Трумбићу, само добра учинио,

још од Ваших младих година. Ви врло добро знате, да сте

дошли у Загреб на свеучилиште као препукли сиромах,

прсти су Вам вирили из ципела, заједно с Вашим другом

Маровићем. Ви сте ми се силно смиловали и са одобрењем

мог милог оца основао сам са својим друговима Булатом,

Шкарицом и Нојмајером ‘друштво за помагање далматин-

ских сиромашних ђака’…”138

бро), а нашао се својом кривицом или некривицом, него просто-напро-

сто сплетом звијезда на јавној сцени, у унакрсној ватри Хрвата и Срба.

Оба пламичка ватре, лизала су га, сваки оштар и колоритан у бојама у

којима ватра не обећава ништа добро. Милан Ћурчин (српски пјесник и

есијиста, оснивач Југословенског ПЕН центра 1926) га назива „варали-

цом и авантуристом с приморја и Боке которске”, с позивом на М. Бреје-

ра и М. Драговића, те тврди „да су за разумијевање етнопсихолошког

профила бокељских пустолова и варалица (спомиње и будванску браћу

Зановиће, Стефана и Мирослава – прим ГЧ) пресудне њихове звучне, а

заправо измишљене титуле”.

Уп. више: Милан Ћурчин, Графови и кнежеви од пустијех поља, Нова

Европа XI/7, Загреб, 1925, 227-8.

138 Види опсежније: Фигуре политике…, Загреб, 2012, 111.

2 1 2

К о с т и м у т о п и ј е

За све је било доцкан… Једног покопаног дипломату

(Војновић је сахрањен у Дубровнику, 1951.године), петна-

естак година након смрти, симболично је покопао и оцр-

нио у Црној Гори, земљи која је Војновићу дала не мало,

Крлежа, у свечаним околностима, на пријему Његошеве

награде, 1966. године и око додјеле, не кулоарски, већ отво-

рено злопамтећи писац, није нити након четири деценије

нити након полемике у загребачкој Књижевној републици

из 1924. године заборавио своју кивност према Лују Војно-

вићу, према свим Војновићима…

Крлежа је, очевидно, барем према расположивим извори-

ма, био киван не на једног од грофова Војновића и не најви-

ше на Луја, већ, по свој прилици, на брата му, драматичара

Ива Војновића, барем како тврди М. Калезић у драгоцјеној

студији Црна Гора и Крлежа, без обзира на рогобатан редо-

сљед у наслову, јер је, ваљда, требало обрнуто (не окреће се

једна земља једном писцу, већ он њојзи). „Своју нетрпељи-

вост према Иву Војновићу као свом драмском конкуренту

(многи књижевни критичари сматрају Ива зачетником

психолошке драме у Хрвата!) истоварио је на његовом бра-

ту Лују, оптуживши га да је као секретар краља Николе, и

касније црногорски дипломат, шпијунирао за стране силе.

Биће да је, у његовој антипатији према Војновићима, знатан

удио имало и Ивово ‘србовање’, који је мотив своје драме

узео из српске народне поезије ( Смрт мајке Југовића).”139

Четири пуне деценије након полемике (Загреб 1924

– Цетиње 1966: говорим о згодама приликом примања

Његошеве награде), давне књижевне кавге у којој се мла-

ди Крлежа свом силином баца на сениорног дипломату,

Дубровчанина и грофа Војновића, који је ту, на Цетињу,

139 Милосав Калезић, Црна Гора и Крлежа, ЦНБ, Цетиње, 1999, 258.

2 1 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

реформисао црногорско правосуђе и заступао Црну Гору

на мировној конференцији о разграничењу у Лондону пола

стољећа раније, 1912. године и даље, (а по свој прилици не

волећи много ни Дубровчане, ни грофове, ни Војновиће)

Крлежа је, на састанку са црногорским писцима, узвикнуо:

„Ваш министар правде Лујо Војновић био је аустријски

шпијун!”140 Неколико страница даље аутор монографије

износи документовано свједочанство: „Разговор са кул-

турним радницима на Цетињу био је необичан. Крлежа је

захтијевао да се удаље политичари, а да остану само кул-

турни радници. Препознао је Драга Вучинића и захтије-

вао од њега да се удаљи. Саговорницима је пребацио да не

познају довољно црногорску историју. ‘Ето, на примјер, не

знате да је Лујо Војновић био аустријски шпијун, иако је

у Црној Гори обављао врло одговорне државне послове и

заузимао веома истакнуте положаје.”141

И стављена је тачка на једно доба, на једну ауру, не на

љубишијанску, већ на ауру једног доба, тачка дуга сто ки-

лометара, чији су раздори у језгру ове црне мрље почели

много раније, те би данас, деценијама касније, неко евенту-

ално дуже удаљавање у дигресији и претјераној реминис-

ценцији, након већ учињеног удаљавања, неко накнадно

дизање стакленог звона и расипање старе прашине било

овдје сувишно и старомодно.

140 Види: Црна Гора и Крлежа, 288.

141 Исто, 294.

2 1 4

ПРИНЦЕЗА ЈЕ ПОБЈЕГЛА У

ДУБРОВНИК СА БУДВАНСКОМ

РИЗНИЦОМ

1

Два рецентна јула граниче моју скромну службу зетским

владарима Балшићима – онај лањски, кад сам љубазношћу

Државног архива Хрватске у Дубровнику снимио 14 повеља,

слатих њином руком Дубровчанима од 1368. до 1397. године

и овај јул 2019. када сам, у чешком Хебу, на граници са Ње-

мачком (Њемци га зову Егер) снимио дио дугометражног

филма са радним насловом „Каталог Балшићи“.

Сирови филмски материјал стрпао сам у ранац и са ма-

лобројном екипом кренуо у повлачење преко Њемачке за

Црну Гору. Простор између два јула испуњен је недоуми-

цама о којима желим казати ријеч-двије даље, с намјером

да радну верзију прикажемо 8. августа у Поморском му-

зеју у Котору у оквиру изложбе „Каталог Балшићи / Film

Exhibition“.

2

У чисто умјетничком смислу мене привлаче мушкарци

који су искусили узлет и пад. Зато сам се одлучио за Балшу

II (владао 1372–1385). Образован човјек који је принуђен

да се бори са крволоцима и простацима око себе – има ли

тежег терета на земљи?

2 1 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

За тих тринаест година власти, он је схватио све. То му

је можда прошло кроз главу оног часа кад је пао покошен

сабљом на Саурском пољу, на обали ријеке Војуше, но ја

нисам дошао дотле.

Је ли уживао у музици? Је ли био њежан према жени и

ћеркици и причао понекад са њима грчки? Је ли превидио

зло у свом срцу, као сви људи, или га је прихватио не као

уњкави морал и пренемагање, већ као тачку гледишта?

Зашто се он сели из Улциња на Превлаку, докле је фасци-

ниран огледалом и проналаском наочара, како види чуда

свога доба? Шта му значe љубав, пријатељство, политика,

шта Млечићи, а шта Турци – то су биле моје недоумице.

3

Ко су Балшићи, размишљао сам прелазећи Дунав код

Регенсбурга, и да ли би се уопште препознали у овом теш-

ком сјају ражи и пшенице уочи скоре жетве, која у сјевер-

ној Баварској мало касни?

Извјесно би се, мислим, препознали у њемачком или

у било ком другом европском житу, у тешком сјају класа

ражи који клоне под теретом своје смртоносне зрелости,

као у грчком, или турском, јер су били свјетски људи свога

доба и доживљавали свијет као културну цјелину, а не као

етнографску раздраганост и навику.

Додуше, они нису живјели на врхунцу најглобалнијег

царства, бизантског, у ком си као Левантинац или Египћа-

нин, Селџук или Балканац, Јеврејин или црнац из Етио-

пије имао исте шансе као Грк или Латин усред Константи-

нопоља, ако си лојалан и способан – (давно је тај Бизант

био за Балшићима) – већ су окусили трулеж империје па

су привилегију уживали само културно.

То ме је копкало и везао сам се за оно што тражи филм-

ска прича – за човјека који узлијеће и пада.

2 1 6

К о с т и м у т о п и ј е

4

На малом тлу данашње Црне Горе укрштало се у давни-

ни и прадавнини десетак језика. Од тога три свјетска: грч-

ки, латински, црквенословенски. Када се додају романски

и западни језици, те народни говор словински, са својом

епском и дијалекатском делтом, ту се диже мала бабилон-

ска кула.

Филм је њежни језик привлачности и брутални језик

сукоба двоје или више људи.

Ово прво је млади Балшић искусио са принцезом Комни-

ном од Валоне, ово друго са толиким противницима који му

се обраћају тешким народним тоном крвомутњи и битака.

Дилема како све то помирити са домаћим и страним

глумцима нестала је оног часа кад су проговорили сваки

на свом језику. Овом дискурсу прија различитост и сваки

филм се, ако ћемо право, одвија на више језика, барем на

радном плану.

У праву је Витгенштајн, језик је пространији од свијета.

5

Принцезу Комнину Балшић тумачи чешка глумица Ка-

ролина Јегерова, која је, на моју молбу, научила неке црно-

горске ријечи и реченице, а Војисаву, полусестру кнежеву,

о којој ме недоумице још не напуштају, млада прашка глу-

мица, која ће се брзо прочути, Клара Марксова.

Вуку Челебићу, који игра господара Зете, рекао сам

кратко и јасно: “Памет у главу, Балшићу, у овој буџетској

сиротињи слаб глумац био би претешка казна за мене!”

Изабела Ариа, која представља малу принцезу Руђину

Балшић у шестој, и Естер Клер, Руђину у једанаестој го-

дини живота, када јој отац каже да је стасала за удају и

заручује је са српским велможом Мркшом Жарковићем,

посебна су страница и украс балшићког каталога.

2 1 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Док је била дјевојчетом у Зети, Руђина није ни слутила

да ће, тридесет три године након смрти свог оца, добити

на управу Будву и напосљетку побјећи у Дубровник са бу-

дванском ризницом (1418.г.)

6

Како су се Балшићи осјећали међу странцима на свом

двору? Љекар је био Њемац, астроном, на примјер, Пор-

тугез, инжењер Талијан, кувар црнац или мулат, финанц

Јеврејин, соколар Угар. Јесу ли уживали на вечери за столом

гдје се говори више језика, у постељи са женом која долази

из другог говора?

То, међутим, у филму већ није дилема, него нешто нор-

мално, дискурс.

Жанрови романа и филма демонстрирају пуну снагу

баш ту, у пуноћи, у свјетскости, у космополитском пориву

ка цјелини и зато волим да их посматрам као стубове на

којима почива модерна култура (Балшиће видим као сту-

бове државне свијести).

7

Зашто сам спојио неспојиво, дубровачке повеље Бал-

шићима и балшићке Дубровчанима из 14. стољећа са фил-

мом и како сам, уопште, од тога сковао нешто тако бру-

тално као што је филмска прича? Другим ријечима, како

умијесити погачу од шачице ражи?

Од постомодерниста, тачније међу њима, научио сам да

спајам неспојиво. Узбуђују ме опасне везе (израз посуђујем

од Милоша Формана, а он га је посудио од француског

писца из наполеоновске епохе именом Клодерло де Лакло)

у књижевности, филму и животу.

Фамилијаризујем супротности до крајњих граница, до

пуцања. Тако и сањам о тешкој зрелости цјелине која се

2 1 8

К о с т и м у т о п и ј е

дуго опире уобличењу и мучи ме, као што Војисава, кне-

жева полусестра мучи честитог Балшића са скандалима

невјерства у филму.

8

Од аутопута Линц–Беч, у Доњој Аустрији, крај Дунава,

одваја се цеста за манастир који већ дуго желим да обиђем.

Један је од најчувенијих на свијету: Мелк.

Бенедиктинска књижница била му је већ славна у 14.

вијеку и Балшић је за Мелк могао знати преко неког од

страних учењака на у свом двору у Зети. Шире популарним

учинио га је млади монах који се управо по њему казује,

Адсон од Мелка, у филму “Име руже” по истоименом ро-

ману Умберта Ека (младића игра Кристијан Слејтер).

Ни овога пута ми се неће посрећити. Небо у планинама

над Мелком се мрачи и креће олуја… Господо Балшићи,

потегните своје везе на небу, које сте, засигурно, стекли

као узорни хришћани свога доба!

9

Од осморице Балшића: Балше I, Страцимира, Ђурђа I,

Ђурђа II, Балше III, Иваниша и Гојка (умрли млади прије

1403. године), Балша II ми је најближи, а да поштено не бих

могао образложити зашто, ако не зато што га не посма-

трам с тачке гледишта зла и добра, већ с тачке гледишта

њежности и судбине.

Упркос свему, не могу завршити овај филм док не видим

његову десницу на бојном пољу како расијеца противника

напола.

10

Комнина: “Шта те мучи, господару?”

2 1 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Балша: “Турци.”

“Шта још?”

“Зрцало.”

“Шта више?”

“Више Турци. Морам озбиљно процијенити њихову

снагу.”

Историја каже да је кнез потцијенио снагу противника.

Аутор овог филма мисли другачије. Он сматра да је Бал-

шић само испунио своју судбину. У зрцалу историје. Као

звијезда.

11

Какве су биле жене Балшића?

Филм поставља питања ове врсте тако да су разумљива

свима нама, кроз напетост, тајну, изненађење, за разлику

од филозофије која запиткује то исто, али на начин раз-

умљив углавном школованим људима.

12

Изгледа парадоксално, али четрнаести вијек код нас у

родном свјетлу покрива једна жена снагом своје сјенке: Јеле-

на Лена Балшић. Сви знају ко је она и претјерано објашњење

било би агресивно. Пишем драме и сценарија толике године.

Нисам навикао да ћутим ни о свом ни о животу других, али

жену налик Јелени Балшић тешко бих нашао у европском,

камоли нашем окружју, толико је она јака.

Госпођа Лена се удала за Ђурђа II Страцимировића,

годину након смрти Балше II, родила насљедника, Балшу

III, водила дипломатске негоцијације, преговарала је са

Млечићима у Венецији 1409. године, и оставила знатан

књижевни траг у преписци са својим исповједником, Ни-

коном Јерусалимцем, али ко су друге жене Балшића, каква

2 2 0

К о с т и м у т о п и ј е

је женска аура ових храбрих мушкараца који су више вре-

мена провели на бојном пољу него у постељи са женом?

13

Балшину судбину прате двије жене, супруга Комнина и

ћерка Руђина и обје су владале након кнежеве смрти (до-

биле ius civili Дубровачке републике 1397. године). Комни-

на је водила политику и ратове кратко након смрти Балше

II, а ћерка дуже, након смрти мужа Мркше Жарковића,

од 1413. до 1417.године, када је свој град Валону продала

Млечићима за 10.000 дуката.

Да ли је жена након епохе Балшића на овом простору

прошла горе и теже, мјерено аршинима свога доба, у од-

носу на технолошку и културну ситуацију петровићевске

епохе, на примјер, или новог вијека, с мање правомоћи

него за вријеме зетских господара? Није искључено ни то

чудо.

У овој констелацији ни 20. вијек не обећава претјерано

много, кад је жена присиљена на тешки рад, идеолошки и

патријархални терор, на концлогоре, на запећак у полити-

ци како породице тако друштва. Или утисак вара?

14

“Да ли је репресија сексуалноси уистину историјска

евиденција?” – пита се Мишел Фуко у својој Историји сек-

суалности. “Да ли је то само нацрт или, пак, реализација

режима потискивања сексуалности од 17. вијека? (…) Да

ли су забрана, цензура и оспоравање заиста општи облици

вршења моћи у свим друштвима и неспорно у нашем? (…)

Да ли је овај критички дискурс, који се окретао репресији,

усмјерен против ње да би препријечио пут механизму

моћи – која је досад функционисала без отпора – или је

2 2 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

саставни дио исте историјске мреже?” (види Histoire de la sexualité, Gallimard, Paris, 1984, 17).

15

Да, Балшићи су један од стубова савремене црногорске

државе. Колико уопште знамо о њима?

Не превише. Ту лежи највећа недоумица.

Наша историографија не нуди богзна шта од времена

југословенског знања, прежваканог, да се не лажемо, у

инвалидском шепесању за савременим знањем. Научник,

који би евентуално продро у дух црногорских династија,

мора знати барем један од класичних, грчки или латински,

и барем два од западних језика.

Како је изгледао свакодневни живот Балшића и Црноје-

вића, шта су сијали, а шта жњели, шта јели и пили, како

су видали ране душе и тијела, како су вољели, а како се

крвомутили? Шта су им значили жена, вјера, ријеч, ђаво,

гријех, умјетност, слава, шта небеса, а шта гробница?

У европској историографији има доста тога о земљи

куда су Балшићи јахали и пловили, али поље треба прећи.

16

Упркос игноранцији, овдје се толики све нешто бусају

песницом у прса и уста су им пуна Балшића као овсене

каше.

“Оооо, да!” – што би рекао владар Зете у разговору са

својим млетачким савјетником (Consigliere) у филму.

2 2 2

К о с т и м у т о п и ј е

О ДИОНИСИЈУ МИКОВИЋУ

Раних осамдесетих приуштио сам себи такву забаву, пуну

задовољства и поуке, какву никад више у животу нећу имати,

нажалост, а то је да проникнем у умјетност говора црногор-

ских и српско-хрватских пјесника слушањем. Они су гово-

рили снажно и љубазно, а ја сам осјећао да ће ми тај говор

помоћи да упознам и друге, непјесничке говоре свијета.

Њихов југословенски дискурс, љубазан кад је милозвучан

и кад је горак, прелио је и превазишао границе Титовог ре-

жима, и зато сам га волио, дочим други говори унутар тог

режима нису претјерано гријали моје срце. Не да сам волио

југословенство режима – волио сам југословенство дискурса!

Оскара Давича и Славка Михалића сам видио избли-

за на Струшким вечерима поезије 1978. године, Радована

Павловског и Цирила Злобеца мало касније, негдје у Сло-

венији, Ћамила Сијарића на књижевној вечери посвећеној

Милу Бошковићу у Требаљеву, селу код Колашина, у некој

амбулини Дома културе испуњеној пријатном влагом зим-

ског кромпира.

Александра Тишму сам упознао у његовој јеврејској

бази, код Католичке порте у Новом Саду, гдје је он, како

ми је касније причао Воја Деспотов, на једној цигли, кре-

дом, заказивао тајне састанке с неком снашом са Рибље

пијаце, у сусједству, а циглу обрисану враћао у зид, након

састанка, сваки пут изнова, да се Власи не досјете; Томаша

Шаламуна за шанком хотела Боем у Карловцима; Предрагу

2 2 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Матвејевићу ме је представио стари друг Синан Гуџевић,

у неком спомен-дому у Јајцу, гдје су висиле фотографије

Јосипа Видмара, Тита, Моше Пијаде, Едварда Коцбека…

Једини, ваљда, од изузетних витезова тог многојезичког

говора, којег нисам очима видио, већ му дашак додирнуо

само читањем и снијевањем, био је Едвард Коцбек. Онда

сам пошао у Праг, који ми је на дуже вријеме заковао ков-

чег југословенског говора и отворио нови, додуше шири,

али сада већ без оне топлине која језику улива снагу да

претраје режиме и стварност.

Зашто дозивам у сјећање говор југословенских пјесника,

кад намјеравам да кажем ријеч-двије на сасвим другу тему,

о Дионосију Миковићу (1861-1942), богослову и писцу, ет-

нографу, црквеном дипломати, приповједачу и уреднику

которског илустрованог календара Бока?

Зато, кад мало боље размислим, што течни пјеснички

говор једног покољења, какво је модерно југословенско,

отвара многа врата, па и врата својих претеча. Југословен-

ски говор ушао је, на та иста врата, са свим својим дивним

националним полифонијама, као у врт са стазама које се

рачвају, што каже аргентински књижевник H. Л. Борxес у

својој истоименој приповијеци (El jardín de senderos que se bifurcan), објављеној први пут у једној ревији за кримина-

листичку фикцију 1948. године, ту негдје кад се југосло-

венска јека разгорела кроз једну бакљу.

Дионисије Миковић је рођен 1861. године у Паштро-

вићима, а са својих двадесет, охрабрен одличном оцјеном

богослова и књижевника Герасима Петрановића, први пут

се огласио јавним радом, који ће трајати шест деценија,

чак и у годинама тамновања, након Првог свјетског рата и,

најзад, прогона од италијанског окупатора под старе дане,

до смрти 1942. године.

2 2 4

К о с т и м у т о п и ј е

Сарађивао је у часописима на југословенском јавном про-

стору ( Словинац, Глас истине, Јавор, Глас Црногорца, Луча, Српски лист, Просвјета, Босанско-херцеговачки источник,

Дубровник, Босанска вила) са прилозима у широком жан-

ровском луку, од поезије, историографије и публицистике,

до прозе и радова дипломатско-канонског карактера. “Си-

лан дуг дугујем роду и цркви, па макар да допринесем и ја

бар камичак…”

“Износити пред очи и понос свијета, каже даље Дио-

нисије, живот и рад покојнијех чланова мукотрпног рода

нашег, који су се из родољубивијех тежња цијелога свога

вијека на земљи живо старали, да по сили својој што прив-

риједе у опће човјечанству, особито роду своме…”

Ниједан дискурс не почиње сам од себе, нити пише ни

говори сам себе, већ је изговорен раније, у почетном неком,

дојеначком облику, па ни југословенски просвјетни говор,

у више свфојих фаза, нема дискурзивну пуноћу догод се не

сагледа у контексту свих јужнословенски оријентисаних

говора, од раних Бокеља до данас, малтене пола миленија.

Сваки од њих је у свом времену, како каже Дионисије,

“много туге и чемера у грудима осушио”, те се каснија по-

кољења, моде и укуси, односно њихова интелектуална при-

стојност, признајмо поштено, може цијенити и по односу

према цјелини добронамјерних јужнословенских говора

кроз вјекове, или, барем, оних говора који су, скупа са

својим националним жаром, јужнословенски плам искрено

и без комплекса носили.

У категоријама деветнаестог стољећа, југословенство

је, на неки начин већ европство, а на неки начин и више –

свјетскост, свјетство. Приморци, ови наши и други при-

морци, носе то своје свјетство – да ли сам нашао праву

ријеч? – срчаније од других, не зато што би они сами били

бољи или гори, већ стога што имају море.

2 2 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Погледајмо ране Бокеље: Пасквалића (1500-1551), једног

од безброј Шекспирових узора, Доминика Бућу, хуманисту

који је докторирао у Напуљу (1515) и позне, Трипа Кокољу

и Вицка Змајевића, на примјер. Људе који имају море дру-

гачији су у хуманистичком омјеру, од других људи, њихову

свјетскост видиш одмах, у гесту, ношњи, храни, у љубавној

постељи, у дискрецији, једном ријечју у људском језику.

И југословенство је за мене било другачије, да се вратим

на опсервацију с почетка текста, не у режиму, већ у свом

заразно поштеном пјесничком говору, најпоштенијем, мо-

жда, од свих говора те земље, уз рударски и сељачки.

Дионисије Миковић био је уредник илустрованог кален-

дара Бока, 1909-1914, у Котору, гдје је по избијању рата

осуђен на пет година затвора. Главне студије и дјела његова

су сљедеће: Иларион Рогановић (Нови Сад, 1891); Чудеса

пресвете Богородице I-III (Сарајево – С. Митровица – 1894-1931); Српско православно бококоторско владичанство

(Дубровник, 1907); Одабране пјесме (Никшић, 1930); Жало-

појка бокељског гуслара (Рисан, 1935) и др.

Његов рад се, даље, може разумјети као навјешћење не-

ких раних замисли, условно казано у области манускрипто-

логије, или, барем, спада међу првима који су гајили свијест

о значају црквенословенских манускрипта на тлу данашње

Црне Горе. (Манускриптологија, тј. историја књижевности

проматрана у свјетлу ручно писаних дјела и докумената, или

кодикологија – лат. codex, књига, грчки λογία, учење, иако

релативно нов научни огранак, данас се предаје на већини

старих и великих европских универзитета, у културама чија

прошлост почива на манускриптима, попут наше, али које

су тога свјесне, дочим у нас ни представе о томе нема).

Сакупљао је и објављивао стара документа, сачувао

свадбарске обичаје свога краја под насловом Паштров-

ска свадба, отргао од заборава бокељске говорне жанрове

2 2 6

К о с т и м у т о п и ј е

( Ђевојка бор садила), инволвирао у ову синкретичку ак-

цију публику јужнословенских часописа и, најзад, напра-

вио пажње вриједне кораке на пољу хагиографије, посебно

у раду Митрополит црногорски Висарион Љубиша (штам-

па А. Пајевића, Н. Сад, 1886).

Тешко је данас продријети у говор Дионисијев. – Стари

јужнословенски дискурси су уморни, неки су заборавље-

ни, неки неглектирани, ове је покрила тама, они су пали

под лишће и хум туђих говора, неки су обојени доктри-

нарно преко сваке мјере, попут овог о ком је ријеч, неки

избрисани, неки овдје-ондје подривени, чак и љубазни

говор југословенских пјесника - (нека читалац ништа не

диже обрве!) – нису имали срећу на дуге стазе, погорели

су, али, опет, имају запретаног жара и служе ономе ко зна

да слуша.

Хагиографски рад о свом земљаку, стрицу писца Сте-

фана Митрова Љубише, носи искру запретаног јужносло-

венског говора. Митрополит Висарион Љубиша, игуман

цетињског манастира, професор Цетињске богословије,

главни сарадник Валтазара Богишића на кодификацији

обичајног права, штабни свештеник у црногорско-тур-

ском рату 1876-78, предсједник Црвеног крста у нас и, нај-

зад, први министар просвјете Црне Горе, висока је адреса

нашег деветнаестог стољећа, у дипломацији, култури и

вјерској књижевности. Но, тек из Дионисијевог пера жи-

вотопис је свој на папиру, достојан, Висарион добио.

И језик народа Дионисије ту спомиње, у дискурзивном,

не у филолошким тону (уосталом, тако и започињем, на-

стојим да исциједим најбоље из њега, а склоним оно док-

тринарно, зато акцептирам језик): “А то и јесте, колико

се мени чини, снага, која продире у срце нашега народа,

који и шњијевати оправдано може о својој срећи и бољој

2 2 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

будућности дотле, док се уз обичаје и остале њему свој-

ствене врлине чистотом језика поноси и одликује”.

И допуњава то лијепим стиховима Николе Петровића,

ком су и митрополит Љубиша и писац Љубиша искрени

дипломатски сарадници и поузани савезници били, истр-

гнутим из Балканске царице на оном мјесту гдје се води

ријеч о вези, односу и спони интелекта и хљеба:

Сухотна храна хлеб би сам био/

Кад га са духовним не би смочио…

Искрени Дионисијев језик (“Витешки народ Црногор-

ски, поносна ђеца гордога Ловћена”), уз изненадну успоме-

ну на говор пјесника, које имадох част упознати, југослави-

зован, као што се југославизује камен или море, уљепшао је

моју прашку божићну доколицу ових дана, као што гудачки

квартет у е-молу ( Из мог живота) уљепшава опус Бедржиха

Сметане.

2 2 8

ИНТЕРЕСОВАЊА И ЗАВИЧАЈ –

О МИРОСЛАВУ ЛУКЕТИЋУ

Рад стваралаца каталошког профила и вокације, саби-

рача, оних који ствари посматрају међу стварима и око

других ствари, проматрача времена и простора са посебне

тачке мотришта, из угла синтезе, посебно је културно пре-

галаштво. Далеко од сензационалних тензија, по страни од

површног вредновања и нагонског доживљаја традиције,

они дјелају упорно и стрпљиво са свијешћу да су дио оних

дугoпамтних и спорих процеса у којима налазе инспира-

цију за своје прегалаштво и предмет свог рада.

Кад се ова особина претвори у посебност, у издвоје-

ност, онда она постаје факат sui generis у области о којој

је ријеч – у области прегледности онога што је било и што

јесте – у фактографији. Уосталом, таква је наша потреба

и код доживљаја простора, времена, метеријалног свијета

нама блиског или, пак, оног који нам никада неће постати

близак из неког разлога, посебна у односу на завичај, непо-

новљива другдје. Тражимо у свом односу према традицији,

односно „на свом путу у традицију“, оно што представља,

или, барем, има тенденцију да представља посебност.

У случају приморског свијета нашег, који није тако

мали као што се на први поглед чини, у катастарском

погледу се одиста чини свега стотинак километара, један

дрворед у прашуми Амазона, толико то минорно изгледа

катастарским очима гледано, у случају тог малог/великог

2 2 9

Го ј к о Ч е л е б и ћ

приморског свијета нашег, све је творено од посебности па

и његови каталошки сабирачи, фактографи.

Бока Которска је посебна, па и њени каталошки сабирачи

су посебни, да не идемо даље већ од оних из прошлог вијека:

дон Срећко Вуловић, бискуп Павао Буторац, дон Нико Лу-

ковић, Милош Милошевић и толики други. И Паштровићи

су посебни, опет се не мора ићи даље, довољна је пост-љу-

бишијанска аура, почев од савременика и рођака његовог

Висариона Љубише: Дионисије Миковић, Никола Вучко-

вић, Будванин и преводилац средњовјековног Будванског

статута, и толики други, али ја желим овим поводом да ка-

жем ријеч о хронолошки последњем фактографу у том низу,

о нашем савременику Мирославу Лукетићу.

Каталог је, према Речнику српско-хрватског језика,

попис заправо, списак предмета, рукописа, књига, слика

и сл. састављен по становитом реду; каталогизовати зна-

чи уносити, уписивати у каталог књиге, слике, предмете;

каталошки је онај који се односи на каталог – и ова ријеч

се може пермутирати дуго, зашто, зато што је повезана

са оном врстом предмета (не само у материјалном већ и

духовном погледу) који су за један каталог битни у смјеру

у ком је и он сам битан за културу: то је смјер евиденције,

каталогизације, каталогичности, синтезе, фактографије.

Каталог се односи на културну традицију и сама ријеч,

разумије се, потиче из старогрчког, у ком је она била једна

од најпотребнијих и најнеопходнијих ријечи (κατάλογος).

Каталог је, у ствари, све битно и он, као да тражи, посма-

трача дугих процеса и културно-историјских процесија, као

да иште нагледано око и наслушано ухо које хвата нијансе.

Архивистика, библиографија, историја, критика, поблици-

стика, којима се др Лукетић бави, дисциплине су неодвоји-

ве од каталошког разумијевања традиције и савремености,

од разумијевања све до вредносног посматрања.

2 3 0

К о с т и м у т о п и ј е

Традиција ради за једног писца, за све писце, за све

умјетнике, опште је позната ствар: сви су умјетници ка-

талогографи одређених идеја и свог поријекла у простору

и времену (хронотоп), сви они вуку из ње своју жицу. Но,

овдје се треба задржати на раду оних који њу уређују на

систематичан и прегледан начин са циљем припреме и

прегледности, једном ријечју, са циљем заштите и форми-

рања неког заштитног омотача око традиције, поготово

око рањиве локалне традиције.

Лукетић даје сам најбољи увод у свој каталошки однос

према традицији Паштровића, говорећи о нечем наизглед

другом, метафорично, преносно, мостовно – сви ми воли-

мо ријеч мост у погледу на своју и друге традиције – када

говори о својој баштини, у Будви, у огради око своје куће, што је само друго име за предмет каталогизације немате-

ријалних стања и ствари.

„Свијет моје баштине је разнолик и богат“, каже он, „за-

саде у башти сам својом руком посадио, узгајао и сада са ра-

дошћу убирам плодове. Само три воћке су старе колико и ја:

нешпола, шипак и једна неранџа (пола дивља, пола питома).

У башти има десет мандарина (пет руских сорти отпорних

на мраз); десет неранџи (углавном ‘вашингтонке’), и један

лимун. Агруме сам набавио из расадника код Метковића и

стари су двадесет година; рађају добро; редовно их гнојим,

окопавам и режем. Имам три смокве – двије зимнице и једну

сушелицу; једну дуњу, једну јапанску јабуку, велико стабло

зинзуле, два шипка и три коријена маслина. У приземљу и

на спрату тараце су покрвене кивијем и лозом. Два корије-

на кивија, стара двадесет година, сваке године роде преко

педесет килограма воћа, а четири коријена лозе, која се не

прска, редовно роде преко сто килограма слатког стоног

бијелог грожђа. У гајењу воћака придржавам се девизе ‘дај –

да ти дам’.“ – Шта се може рећи за писменост и књижевност,

2 3 1

Го ј к о Ч е л е б и ћ

историју и археографију од овога боље и прецизније –

ништа. Традиција је као ботаника, пуна, разноврсна и у

стално упитној динамици са двосмјерним кретањем, што

посвећеници каталога најбоље знају.

Лукетић је вишезанаџија, једноставно речено, посвећен

повијести, архивистици, књижевној историји, издавачкој

историји, библиографији, траговима у културном значењу

те ријечи, слојевима, палимпсесту Паштровића, Црне Горе

и шире, докле досеже интересовање, поглавито ако је исто

везано за црногорски и југословенски простор. Комбино-

вање ових разноврсних, изнутра богатијих дисциплина

него споља (посебно за архивистику нам се чини некад да

је монотона, но то је само спољашњи изглед) са позади-

ном ауторова живота, поријекла, пута, традиције у ужем

смислу даје вјерну слику каталошку у цјелини – природни

приказ завичаја и интересовања.

Завичај и интересовања? Тек пошто сам лично упознао

др Лукетића, историописца, историчара, историографа,

архивисту, библиотекара, публицисту, биографа, негдје

осамдесетих и завирио детаљније у његов рад нешто кас-

није деведесетих, оно што ми је привукло пажњу, памтим

без остатка, могао бих данас формулисати са ове двије

ријечи и њиховом природном динамиком – цјеложивот-

ним културним радом. Када бих, пак, морао одабрати

полазну тачку, међу више примамљивих завичајно-ства-

ралачких тачака, одабрао бих ону човјекољубну и хума-

нистичку – тачку човјека именом и презименом, човјека

лицем и судбином, тачку којој је рад посвећен, а ствари се

са ове тачке посматрају најупорније и најдуже.

Размотрив црногорску и југословенску периодику од

друге половице прошлог стољећа, у контексту о ком је овдје

ријеч, а све везано за Будву, Паштровиће и црногорско--бо-

кељски периодички и архивски идиом у нешто ширем

2 3 2

К о с т и м у т о п и ј е

смислу, те, најзад, размотрив ауторово тротомно дјело у се-

лективном опусу ( Записи и причања, Будва, 2017; Културна

баштина I-II, ЈУ Народна библиотека Будве, Паштровски

алманах, Штампар Макарије, 2019) читалац ће наћи да је ту

недвосмислена биографска, историографска, фактографска

посвећеност са истраживачком тенденцијом у односу на

интересовања и завичај.

Код ових истраживача интересовање прерасте у завичај,

завичај у интересовање и њихов рад је препознатљив по по-

риву да се буде завичајно цјеловит, у том свом подухвату, страсти, обавези, опсесији да се буде, ако је могуће казати

без ризика општости, завичајно универзалан, завичајно

заинтересован за универзалну судбину човјека. Ствараоци

ове врсте нису до краја стваралачки препознатљиви у кул-

турном животу док не заокуже кружницу, ако им то пође за

руком, уопште, ако досегну милост заокружења.

И још нешто мање видљиво, а више индикативно и зна-

чајно: у њиховом ибору из дјела, какав је случај са поменутим

будванским издањима, не види се до краја све што су ствара-

ли нити се види редосљед корака и стваралаштво у времену,

зато што се обично губи из вида оно што је расуто у самом

времену настанка ( in statu nascendi) а битно је, најбитније, јер

је завичај и завичајност вријеме. Завичај тече, као и вријеме, те и Будва у периодици овог свог хроничара тече као ријека,

не низводно, већ равно, с прегледношћу за читача и прати-

оца овога тока. Лукетић је, враћам се тротомном избору из

шездесетогодишњег рада, започео своју причу кроз опсежни

корпус Записи и причања, везану за живот и пут, а наставио

са двотомним избором Културна баштина, што је прича о

другима, о другости, другоме, кроз друго и кроз биографски

материјално. Кроз опипљиву завичајност.

Биографика, животографика, фактографика животâ и

процесâ основна је вокација овог аутора. Овим се увјерењем

2 3 3

Го ј к о Ч е л е б и ћ

моја пажња враћа на полазну, хуманистичку тачку, највишу

код овог аутора, рекао бих и код других аутора ове врсте,

препознатљивих не само у 20. стољећу, задојених старин-

ским назорима о истинитости и части у највишем смислу, о

поштењу без којег се не може поносно проћи кроз живот, на

тачку човјека именом и презименом, човјека лицем и суд-

бином, тачку којој је рад посвећен, да се вратим и дословце

на пријашњи утисак.

Почев од човјека са свјетским лицем и свјетском судбином,

од славног Паштровића који учествује у свјетској историји,

Стефана Штиљановића, писац није изоставио никоји камен

завичајни, ако је кап крви на њ канула икада, да тим путем не

продре у своју баштину „са три смокве – двије зимнице и јед-

ну сушелицу; једну дуњу, једну јапанску јабуку, велико стабло

зинзуле, два шипка и три коријена маслина“. Штиљановић

је, да се разумијемо, љубишијанска традиција која с лакоћом

третира свјетска питања, искрено, поштено и домољубно

и ни по чему их не разликује у третману од других питања,

минорних, мајорних, јер их разматра без комплекса из дубо-

ке баштине, те ову тематику и писац есеја Стефан Штиља-

новић (избор Културна баштина I, стр. 47-52, са одзивом

према значајном раду С. Милеуснића Стефан Штиљановић,

ратник и светац и, дакако, према Љубишиној Скочиђевојци) узима како доликује, из пуних уста, што каже народ кад гово-

ри о нечему гдје се има шта рећи и зна како рећи.

Каталогизовано искуство прошлости Лукетић је пра-

тио биографски и хагиографски у случају свих знаменитих

ратних и политичких првака, свештеника, теолога и писа-

ца, наутичара, штампара и занатлија, ребела у немирним

временима, културних радника у миру на медитеранском

кршу и води – од најстаријих времена. Без сензитивног од-

носа према међународним културним и политичким пи-

тањима, а то су у будванском и паштровском случају она

2 3 4

К о с т и м у т о п и ј е

која се тичу турске и млетачке сфере, потом руске, углав-

ном, и доцније аустроугарске, не би се могао изградити

становит и суставан корпус приморски у свим правцима,

војном, политичком, културном, вјерском. И када говори

о кули Бошковића у Паштровићима (коју, с правом, изгле-

да, не може а да не веже, барем по предању и легенди, за

славног Руђера Бошковића), аутор говори о Бошковићи-

ма, кад говори о камену и мору, говори о човјеку.

Замиљиво је, или се мени занимљивим чини, да С. М.

Љубиша, приповједач изврсне умјетничке и реторичке сна-

ге и политичар знатан, који је учествовао у главним поли-

тичким токовима једне империје, нема правог наследника у

својој Будви ни у прози ни у политици, а у историографији,

архивистици, у повјесници паштровској са својим хереди-

таријем и насљедством он пролази боље и срећније (Дио-

нисије Миковић, Висарион Љубиша, Митрофан Бан и др.).

Завичај је земља која ужива у мјерењу харизме своје дјеце и

као да ужива у постављану неких својих аршина.

Можда ово запажање има свој коријен у прегледу шта је

прошло стољеће дало локалној и националној, шта широј

историописној и библиографској, архивској и публици-

стичкој мисли – но све и да јесте, или да није тако, Љу-

биша, одиста, наративног, дијалошког наследника нема у

свом крају, а ових других, метанарaтивних наследника има,

или барем традиција њина је постојана. Ово се исто пово-

дом Штиљановића, у духу ствари и очувања завјетне ауре

предака и поводом других истакнутих земљака (именом и

презименом, лицем и судбином), може тврдити без зазо-

ра – дух и поетички сустав постоје. Зато се с правом чини

– док не ишчиташ најбоље локалне хроничаре, не можеш

без резерве и отклона говорити о некој локалној традицији,

било којој, паришкој, њујоршкој или паштровској, јер све

на свијету има своју прву позваност, а то је завичај.

2 3 5

Го ј к о Ч е л е б и ћ

Вјеран изворно и дисциплинарно свим областима у који-

ма се огледао и пројектовао своја интересовања, Лукетић

је, гледано из угла симбиозе ужих стручних дисциплина,

постигао завидан степен хемијског једињења архивистике,

историје, анала и хроника, биографике, географије, поли-

тике, статистике, библиографике, публицистике, критике и

других, додатних или тзв. помоћних наука, како се то раније

називало у случајевима сједињења интереса и тематике.

Проширујући поље интересовања, он шири поље дејства

и свој домаћи genius locci обрађује дисциплинарно у више

праваца и прилази му с друге стране, из више углова, уно-

сећи другачија искуства.

Сустав његових интересовања је посебна прича, драго-

цјен прилог који његови радови садрже, почев од раног и

позног средњовјековља (присуство Балшића и Црнојевића

на приморју, историографија Грбља и осталих комуна при-

морских, историјат главних манастира на приморју, по-

вијест штампарства на нашим просторима, са приморским

акцентом на овој, за црногорску културу, кључној дјелатно-

сти ( Штампар Стефан Паштровић, најзначајинији овога

рад: Зборник за путнике из 1597), преко ренесансних тема, нешто рјеђих, до главне Лукетићеве осе интересовања и

проучавања: деветнаестог и двадесетог вијека и Будве, од-

носно Паштровића и Боке Которске у тој временској зони.

Праћење културних трендова у славистичком свијету,

те одјеци код нас, једно су од поглавља којима се овај аутор

надахњује, на бази „словенске узајамности“, како сам каже

( Опера „Црногорци“ у Прагу, „Јована“ у Острави, види под-

робније Културна баштина II, Будва 2019) и на трагу оних

таласа који су Црну Гору инаугурисали у европској штампи

друге половице 19. вијека у Чешкој, Русији и другим земља-

ма, чини окосницу Лукетићевих интересовања у области

2 3 6

К о с т и м у т о п и ј е

историје културе, међународних веза, дипломације, исто-

риографије итд.

Треба истаћи посебно заслуге у области бохемистике,

тако ријетке код нас, и однос овог истраживача према

чешкој традицији, у којој се стара Црна Гора добро огледа

(штампа, фоторафија, ботаника, сликарство, музика, пе-

риодика, чак и стари филм у својим пионирским данима)

још од времена када је чешка политичка и културна мисао

отворила своја врата и врата европска, кад је квака била

при руци, за мали народ без излаза захваћен огњем тур-

ских ратова у другој половици деветнаестог стољећа.

Радови у области оперске и, уопште, сценске периодике

у европским пријестоницама са тематиком црногорског

и приморског крша и мора спадају у драгуље завичајне

повјеснице, односно одјека духовне другости и културног

другдје. Библиографија Црне Горе на чешком и руском без

Лукетићева доприноса не би била тако богата и акуратна,

нити бисмо, без његова истраживачког рада, поред заслуж-

них прегалаца, као што су Видак Рајковић, Душан Марти-

новић, Марија Аџић, Радослав Ротковић, Милош Мило-

шевић, Јовица Мартиновић, Петар Кривокапић, Љиљана

Ђорђевић и други, могли ући у затурене повијесне меандре,

заборављене домашаје скромне, но срчане, културне радње

у временима старијим, кад је и напор већ значио домашај

и новијим, кад напор обезбјеђује континуитет да се ново

инаугурише, а старо не затури и не заборави.

Без ревносних хроничара и посматрача, попут др Луке-

тића, остала би празна многа поглавља из политичке и кул-

турне историје краја, значајна и утицајна више него што се

у било ком времену може процијенити, из простог разлога,

а то је разлог, што ниједно вријеме не зна своју будућност,

нити зна које ће ова (будућа) времена интересе демонстри-

рати, нити које приоритете означити. Зато је важна одлука

2 3 7

Го ј к о Ч е л е б и ћ

хроничара и повјесничара, библиографа и биљежника духа

и времена, чему дати приоритет, за шта се везати, којим пу-

тем кренути ка освјетљењу приморског простора и његових

дугoпамтних, промјенљивих времена. Без стрпљивог увида у

изворну архивску грађу и рада ове врсте, не би се тако акри-

бично сложила историја паштровских манастира од прадав-

на, нити везе цркве, међуцрквене и међународне.

Страст и завичајна снага којом истраживачи домаћи,

поменуо сам неке Лукетићеве претходнике, а изоставље-

них има више, укључив анонимне и полуанонимне са-

купљаче из епских времена паштровских: да ништа дру-

го не знамо, знамо да је тако по Вуковим прилозима из

паштровске стиховане и прозне традиције, покретачка

су снага која материју освјетљава из најфинијег, можда

и најистинитијег, што ће рећи фамилијарног угла. Треба

сваки допринос оцијенити, посебно онај који носи снажну

коњуктуру са темом и простором о којем је ријеч.

Један од тих праваца за оцјену је и онај у ком овај аутор

посматра приморску земљу у очима периодике, односно у

освртима људи различитих занимања и профила кроз разна

времена и у разним околностима, очима које траже заједнич-

ку оптику, законитост у хаосу, ред у историјским процесима,

равномјерност у личним прегнућима, једном ријечју човјека

и друштво у свом времену. Периодика у временима која њега

занимају највише, што ће рећи поткрај деветнаестог вијека и

прошли вијек читав, у нашој култури заузима посебно мје-

сто због функције писане ријечи, основног извора сазнања и

еманципације и драгоцјен је сваки преглед њен, сваки синте-

тички приступ главним токовима и интересовањима перио-

дичних публикација које се односе на школство, здравство,

спорт, етнографију, занатство, економију и трговину, на жи-

вот који треба записати на папиру, похранити у колективном

памћењу, каталогизовати у времену.

2 3 8

К о с т и м у т о п и ј е

Штампа, помало заборављена ријеч данас, потиснута

електронским средствима комуникације, можда је главна

ријеч око које би се Лукетићево истраживачко ствара-

лаштво и каталошко научничко стрпљење сабрало, нај-

краћим стазама до свог центра, родне земље приморске

и њене повјеснице. Љубав генерација и генерација према

штампи, која је природни изданак вуковске језичке и науч-

не традиције била дуго, и остала понегдје до данас, избија

и са његових страница о чему год оне приповједале и свје-

дочиле са свим својим патосом и хуманом одговорношћу

према ријечи својој и ријечи других. Имати нерв и слух за

толике дисциплине: мемоаристику, критику, археологију

знања, епистемологију, публицистику, периодику, чини се

да није могуће без страсти према штампи и култу штампе.

Електронски начин рада који испуњава нашу свакодне-

вицу, дјелује, на први поглед, као да се одвија изван штампе

у класичном смислу, но тај утисак вара. Одвијати се изван

штампе је нонсенс, зато што је штампа, заправо, књига, а

књига стари медиј, у манускриптском смислу стар хиља-

дама, у штампаном стотинама и стотинама година. Томе

у прилог иде и чињеница да се аутор данас, након шест

деценија научног и публицистичког стваралаштва, служи

дигиталном културом и дигитални формат осјећа као свој,

што се може коментарисати само – свака му част. Овакве

утиске о културној свједоџби, коју не напушта култ штам-

пе, о издавачком и фактографском подухвату, и још многе

друге буди код читаоца избор из Лукетићевог научног и

историографског, мемоарског и публицистичког, књижев-

ног, архивског и другог фактографског рада под насловом

Записи и причања (ЈУ Народна библиотека Будве, Будва, 2017) и Културна баштина I-II, са сређеним и стрпљивим

приређивачким прилазом и трудом Гордане Љубановић.

2 3 9

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-736-21-7

COBISS.CG-ID 39376656