Krsto Vuković

V E R T I G O

Krsto Vuković

Vertigo

Budva

2018.

Krsto Vuković

VERTIGO

Izdavač

JU Narodna biblioteka Budve

Žrtava fašizma bb, Budva

Za izdavača

Mila Baljević

Glavna i odgovorna urednica

Mila Baljević

Urednica izdanja

Stanka Rađenović Stanojević

Recenzentikinja

Natalija Đaletić

Lektorke

Natalija Đaletić i Stanka Rađenović Stanojević Kompjuterska i likovna obrada

Aleksandar Petrović

Štampa

Golbi print, Podgorica

Tiraž

200

Za podršku tokom

Für die Unterstützung

istrajavanja na rukopisu

während der

veliku zahvalnost

Manuskriptausdauer

dugujem mojoj divnoj

schulde ich große

sestri Klari i plemenitom

Dankbarkeit meiner

čovjeku, zetu Tomasu

wunderbaren Schwester

Veberu.

Klara und dem

edlen Mann, dem

Schwiegersohn Thomas

Weber.

Kad napustiš sebe saznaćeš

ko ti stvarno treba

(crtica o pjesničkoj zbirci Vertigo Krsta Vukovića) Stvar pjesme je događaj koji ona stvara, a taj događaj nikada u sebi nije do kraja definisan. Definiše ga naš pogled na tu stvar, stvar pjesme. I tad o događaju možemo pričati.

Čemu nas predaje poezija Krsta Vukovića? Kakav frak-tal svijeta je Krsto birao i oblikovao u svom stvaralaštvu, prvo za sebe a onda za nas?

Možda bi se za pesništvo moglo kazati da je ono umeće rađanja Zemlje nasuprot Nebu. Ali da bi se to reklo neop-hodno je da ono otme svetlost sa Neba i daruje ga Zemlji.

(Novica Milić, Ljuba ili o etici)

Istinа pjesničkog postojаnjа je istinа postojаnjа u ni-

čemu i nа ničemu; prebivаjući ovdje pjesnički, čovjekov je usud dа se oslаnjа nа ništа i okreće oko ništа kаo oko svoje poslednje istine. Suočаvаnje s ništаvnošću sаdа vаljа

odmjeriti u njegovoj istini. Vuković nam u pjesmi Uloge predstavlja svoju istinu:

Potpisujem životom i ovaj/Poslednji čin.

I ne, ne brini/ne igram više.

Sve uloge/potrošene/jedu same sebe.

Tako je valjda/uvijek bilo.

Onaj koji se daje/Bezuslovno/gubi brzo, sigurno i trajno.

Onaj koji uslovljava/krivicu svoju slavi bahato, pobjedi nad Ljubavlju/nada se, potajno.

7

K r s t o V u k o v i ć

Dа bi se pokаzаlo Biće, potrebno je osluškivаti odjeke tog rаstrgnutog i rаzbаcаnog glаsа, kаko bi se on iz sjenke okupio u svjetlo jаče od svаkog likа zаgledаnog u sebe.

Kako nam se pokazuje Krstovo pjesničko Biće?

Uvodna pjesma Igra, koja otvara Vukovićevu zbirku

Vertigo, je programska, anticipira tematiku knjige i poziva na svojevrsni pakt sa čitaocem, na jednom, odnosno, sa samim sobom, na drugom nivou. Čini se dа pjesnik egzi-stenciju vidi kаo igru, аli iz jedne pozicije kаdа su mnoge igre odigrаne, pа se iz pozicije onogа koji je volio i pаtio, nаtаložilo i steklo iskustvo dа se preispitаju prаvilа igre, аli i prаvilа pisаnjа. Pjesnik je rаstrgnut između gordosti intelektа, čime bi dа ovlаdа emocionаlnim iskustvom, i emаnаcijom srcа koje ne pulsirа znаnjem već pristаje nа

tаjne, nа ezoteriju.

Igra, kao fenomen ljudske egzistencije, nije samo način postojanja čovjeka; zahvaljujući igri čovjek razumije sebe kao smrtnika, ratnika, ljubavnika, ali i igrača. Otvarajući mo-gućnost razumijevanja same ljudske egzistencije, igra pruža mogućnost i za razumijevanje cjelokupnog bivstvovanja.

Igra takođe pretpostavlja zajednicu. Igra nije tek poje-dinačni čin, ona doduše podrazumijeva individualnu slo-bodu naspram obavezujućih normi stvarnog svijeta, ali, isto tako, zahtijeva i – zajednicu igre. Oni koji se igraju, pripadaju svijetu igre, oni su prizvani kao igrači.

Vuković priziva svoje Igrače: Slobodu, Hrabrost, Sumnju, Žrtvu, Sreću, Ljubav i Vrijeme.

Tvorci igre, zbog toga što su u igri, utapaju se u nju, ali tako da zadržavaju svoj karakter, odnosno svoju ulogu.

Krstovi Igrači su karakterni, zaokruženi u svojoj specifič-

noj težini.

8

Ve r t i g o

Sloboda: Ako ne znaš pravila, možda si u prednosti.

Hrabrost : Ako ne igraš sa jačim od sebe izgubićeš, sigurno.

Sumnja: Ako igraš na sigurno, uvećavaš šanse da izgubiš.

Žrtva:

Ako daješ da bi dobio, tuđe šanse tvoja su nesanica.

Sreća:

Oči sunca pune pritajenu tugu ne vide.

Ljubav: Kad napustiš sebe saznaćeš ko ti stvarno treba.

Vrijeme: Ko žuri slabo gdje stigne. Skazaljka je mamac u vječnoj sadašnjosti.

Zajednica Krstove Igre je, utoliko, autentična koegzisten-cija. Hijazmi i ukrštanja nastala kombinacijom Igrača i karak-tera je Vertigo pjesničkog bića, ali i Čovjekovog Sopstva: Mislio sam da vladam sobom/A rođen na pogrešnom mjestu/u pogrešnom trenutku/u raspršenoj, i nikad smirenoj/ kosmičkoj prašini. (iz pjesme Neznanje).

***

Suviše sam znatiželjan, suviše pitalica, suviše neobuz-dan da bi mi se dopao jedan odgovor. Uvijek sam dorastao slučaju… dvostruk sam. A vi postanite slučaj ili pad – izbor je na vama! – poručuje nam Vuković svojom poezijom.

Ne pristaje na ulogu Zatočnika zabluda, koja nam je, čini se, u ovom svijetu, svima dodijeljena!

Snagom tvoračke riječi zauzdava li Vuković beskraj ili ga vraća zemlji!?

Natalija Đaletić,

mr opšte književnosti i teorije književnosti 9

Sloboda: Ako ne znaš pravila, možda si u prednost.i 1 1

Igra

Hajde da potegnemo razmjenu misli

O greškama u koracima i Tvorcu pravila!

O Gubitnicima i perspektivi

Utješne Riječi da sve ima početak, kraj

i rješenje, kad god zagrebeš jače.

O uglu gledanja na igru.

O plesu nade i strepnje

u raširenim zenicama

gdje još uvijek

maleno, izgubljeno dijete

tiho plače.

Hajde da vidimo zašto je,

uvijek u sumraku,

sporan pojam Dobitnika.

Zašto nemir pušta sa litice,

umagljenog lica, u bezdan gladni

Stradalnika.

Odavno se filozofija smisla

ne veže za ishod.

Plava je plava,

boja Davljenika.

Hajde da mijenjamo strategiju igre!

Možda, nisam tu da bih dobio ili izgubio

Možda je odgovor u neuhvatljivom zanosu,

u zabludama o prestrojavanju.

Ne pričaj o daljinama koje to nisu!

Daljine koje jesu gužvaju prostor kosmosu

1 3

K r s t o V u k o v i ć

nezavisno od naše volje.

Pričajmo o potrebi zalijetanja

u srce pokreta,

u dubinu misli siđi,

dirni nemirnu dušu,

makar bila

gubitkom prokleta!

1 4

Ve r t i g o

Uloge

Potpisujem krvlju krivicu.

Okrećeš glavu

i predaješ Bogu istinu

kao da nikada nisam

rosio na dlanovima tih praznih

nevoljnih ruku.

Svaka riječ

suvišna je, znam,

kad prazan pogled

i zamrli dodiri

pretaču u ćutanje

klicu mržnje

i sabranu muku.

Ne, ne želim da staneš

i zadržiš

osmjeh još malo,

u provjereno

lažnom sjaju!

Moja duša je navikla da grli

Nutrinu, bez

ukusa gorčine

i sumnje

da je bilo smisla

opirati se

osmišljenom, njegovanom

Kraju.

Potpisujem životom i ovaj

1 5

K r s t o V u k o v i ć

Poslednji čin.

I ne, ne brini,

ne igram više.

Sve uloge,

potrošene,

jedu same sebe.

Tako je valjda

uvijek bilo.

Onaj koji se daje

Bezuslovno

gubi brzo, sigurno i trajno.

Onaj koji uslovljava

krivicu svoju slavi bahato,

pobjedi nad Ljubavlju

nada se,

potajno.

1 6

Ve r t i g o

Opsesija

Progone me neki ljudi,

uporno.

Pasjim nametom

zagone se u orahovinu

Prebiraju tragove, rovare

Vole da prčkaju po tuđem

Nema veze što stalno kasne,

ne valja im da odustanu.

Ako bi stali

njihovo bi udarilo u mozak,

potraga bi pojela goniče,

od svojeg tereta bi pali.

Progone me neki prizori.

Lijepe se za mene,

sapliću mi želje

Sve bih dao da sam žmurio

no, i slijepom bi se urezali!

Džaba sam odmarao dušu

u ozračju zore

Kad đavo tjeraše đavolicu

Bolje da sam kući požurio.

Progone me neke riječi.

Kažu mudri da takvim nema kraja

Svaki napor da ih izujem

zaludan je

Svaka nada izlišna,

Svaka sputana želja znak slabosti

1 7

K r s t o V u k o v i ć

Svaki biljeg na razmeđu

strepnje, prividne slobode

i hrabrosti

Simptom ludosti.

Progoni me jedna misao

da me neke misli,

nikada napustiti neće.

1 8

Ve r t i g o

Bijeg

Prije mira za izmoreno srce

– staništa neiščekanog –

Prije zemlje i vakta

– odredišta kranjeg, nedosanjanog –

Bjelinu grudi razmiče garež

Mliječ oblikuje crnilo

Svježinu gužvaju zapetljane misli.

Pogledaj kako

lešinare, dozivajući

na opšti grabež

prije odluke

Božije

dušu razmeđuju crvi prvi!

Upijaju strvinari

Rastrvljuju pijavice

Ogoljenu, od sunca je štite

muve beskrile,

izrojene

i udavljene

u ustajalom znoju

i prevreloj krvi.

Pogledaj samo

kako misao na misao reži!

Kako ćutanje

čuvanu i nadošlu priču

besomučno

prevodi u jednu

1 9

K r s t o V u k o v i ć

kratku

tešku

sumornu

blijedu i

malaksalu

nemuštu riječ.

Onu što zavidi legendi

i od nje kukavički bježi.

2 0

Ve r t i g o

Goli život

Izmislili satelit, signale, radare, prijemnike, navigaciju, bešumne kamere.

Praćenje, upućivanje na subjekta

praćenja.

Lokatore, blokatore, čipove,

Kartice, kodove, upregnute

brojeve.

Ključ za sve tragove.

Izmislili narukvice, ogrlice,

nanožnice.

Mehanizme kontrole

za prethodno praćenog subjekta.

U najmračnijoj ulici

trezor

za sigurno čuvanje

konzervisanog disanja.

U pet kvadrata

držanje na uzici.

Izmislili sve što treba

za sigurno kretanje, sveznajuće oko.

Zgrčen, ogoljen život čekaju

Mišljenje Velikog brata,

iznad glava jadnika

postavljenog visoko

visoko.

Izmislili spektakl Novog doba.

2 1

K r s t o V u k o v i ć

Ide prenos uživo

hvatanja za vrat, udarca u pleksus,

saplitanja spodoba, metar po metar.

Svi čekaju dojavu o količini muke

raspuknutog čira na želucu,

rasporene slobode

prosute utrobe u etar.

Izmislili kontrolori bjelosvjetski

uvid u podzemnu, podvodnu, vazdušnu,

nadvazdušnu,

astralnu, paralelnu dimenziju.

Ne smije ništa biti

van domašaja!

Hoće i misli da uhvate,

životni smisao ukrote.

Svevidci.

Sve hoće da znaju i vide

a ništa ne vide.

Sve što je Tvorac dao

ima ogledalo, put i samoviđenje.

Svaki tren, svako biće Božije

priča neiscrpnu priču.

Zažima kosmos u riječi, u djelu,

u kamenu, rascvjetaloj krošnji,

u kapima vode.

Istinu Svevišnji daje

na vječni uvid.

Svakom udisaju, novom,

daje isto, sasvim isto

parče slobode.

2 2

Ve r t i g o

Raskorak

Misao duha gladna,

neuhranjena,

slabašna i nestalna

ovaj svijet Jadni,

Preostali,

Truli

besciljno i nevažno,

nečujno i tromo

Okreće.

Eto zato

riječi što slijede,

umjesto Ljubavi

Nade i Vjere,

nikad redosljed stvari

promijeniti neće.

2 3

rabrost: Ako ne igraš sa jačim od sebe izgubiće H

šs ,giurno .

2 5

Izbor

Ostavili ste plijen

da čeka nove osvajače.

Odrekli se,

oprali ruke, još jednom.

Pa se čudite

za raskorak

što cijeli mrkli svijet i dalje se kezi,

što vam putokazi pobrkano štrče

na svakom metru

zaraslog druma,

što umnožene ulice slijepe

ne brišu se gumicom,

u lepljivoj, memljivoj, gustoj mreži

zgužvanog uma.

Igrali ste po ivici nade

brutalno i bahato,

ne mareći što su riječi

davno opozvale značenje,

i tvrdu vjeru i čist obraz.

Što nebrojeno puta,

nizom pogrešnih pokušaja,

ni za jedno Zašto

niste imali, Bogom dato

Vašem petrificiranom licu

Trajno, nijedno Zato.

Rekoše nam da ste rušitelji.

A evo, sada spasitelji,

2 7

K r s t o V u k o v i ć

Misionari zavjeta predaka,

pa pjenite užurbano,

mrcvarite jezik

kojeg bi razumio običan puk.

Gradite crkve

Hranite gladne

Svete riječi klešete u

kameni pogled,

kameni zvuk.

Neka!

Grijeh je na vrhovima prstiju

i nevinih.

Bližnjim se ne otkida

ono što im bližnji nije dao.

Razlika je u izboru.

Jednima skrušenost i blagost zaleprša

u dahu vječnosti,

a nekima je sat stao.

Korist, neznatna, sitna,

cijedi suvo drenovine drvo

na kojem bi se dovijeka barjačilo

i budila snaga.

Poricanje grijeha.

Istina nepobitna.

2 8

Ve r t i g o

Mučnina

U borbi sa vjetrenjačama

Nemaš prijatelju šanse –

kažu neprijatelji.

Licemjeri

Pakosnici

Ulizice

Klimoglavci

Pihtije iz koje štrči

užegla, ustajala ljuska.

Ljigavci.

Lignjarnik uredno uhranjen

Gmizavci izlegli,

tankog repa a debelog,

podgojenog vrata.

Paučina ljudska.

Muve ulijepljene u

mreži sunovrata.

Ti samo udri prijatelju, udri, ali zalud –

kažu dragi neprijatelji.

Izgleda podgrijavam mučninu badava,

navodeći se da gazim po staklu

koje tako lako razbijam i rasipam,

svakog puta kad zamahnem

u tapaciranu prazninu.

Ama, čujte, podanici,

beskičmena sorto,

vojsko buba-švaba,

2 9

K r s t o V u k o v i ć

branioci lika i djela

voštanih figura,

osvjedočenih baraba!

O, omamljeno stado,

čuli vi, ili prečuli,

mogu i hoću,

dok Bog zapovijeda

snovima uzdiglim svijetlim

i slobodnim umom,

pravo među rogove trule vaše,

niz livadu obad, obad

i rastjerati vas pravcima mojim

do nove, tuđe ispaše!

3 0

Ve r t i g o

Zaklon

Shvati!

Taj i slični naumi

ovom prizoru ne škode!

Rastojanja od prokletinja,

okuženih i označenih,

odavno vesla

ovoj luci ne navode.

Vidi!

Namnožila se guba

da list ne pretekne

i dok gozba traje

zubato sunce

vlažnoj mahovini

pravac muti

da i zvijer koja ne utekne.

3 1

K r s t o V u k o v i ć

Muke špijunove

Neću pod ovim svjetlom,

pojačaću malo.

A i nešto šušti, odnekud.

Hoću da te vidim čisto i čujem jasno!

Bilo je mnogo puta,

rekao bih odveć često,

ko da nisi bio

niti štošta čuo

za ovu jazbinu

raznih životinjica

sigurno Mjesto.

E, sad slušaj,

napregni uši, zapni iz peta!

Ko što su te učili

ko što si godinama

na zidove čaše prislanjao

i lovio tuđe muke.

Ovo nije trag

kojem se nadaš

niti je prosuta prašina

po koracima koje pratiš.

Ako dovoljno napregneš uši

opet nećeš čuti jauke!

Ćutanje zvoni jače od svega,

što dobro znaš

a znaš uglavnom pogrešne stvari!

Zato i nećeš mrdnuti odatle

Kamenjen ti je otisak sićušnog

3 2

Ve r t i g o

obezličenog bića,

svaki naum pokvarene duše smrznut.

U pokušaju života koji dugo traje,

ti se gušiš, gubiš, gušiš,

Zijevaš poširoko a

zalogaj i dalje tako mali

zapinje i zapinjaće

sve dok dostojanstva nemaš

I razum ti je podaništvom

i pohlepom svrgnut.

3 3

K r s t o V u k o v i ć

Heroji

Gle,

dok žure

na grudi hladne

odličje da stave

ne drhte im ruke!

Sjećanjem zarobiše

mišje rupe

u kojim sačuvaše glave.

Gle,

hrabrost veća od one

kojoj počast daju

ko da Boga nema

i ljudi da sude

po sjenci što titra

u tuđem sjaju.

Gle,

Slavom besmrtnom

Ovjenčava se srce veliko

i vjera čista

A besudna zemlja

Trpi beskrajni niz

kamenih ideja

od kojih tek poneka,

ponekad,

zaslužno zablista.

…………..

Jeziva istina - Da su znali

za koga su krvarili

mnogi bi hrabrost opozvali.

3 4

nja: Ako igraš na sigurno, uvećavaš šanse d Sum

azi gubši.

3 5

Šansa

Ako je ovo taj

dugo čekani,

beskrajno željeni,

čežnjom dosanjani trenutak,

onih pet minuta

što svako prisvaja

naspram vječnosti…

U vrtlogu trpljenja svjetlucavi titraj

što razdvaja sjenke,

nade i sumnje

od trvenja.

U mutnom viru

nadolazeći spas.

Ako je ovo ta slamka

jednom što se nudi

Šansa u procjepu

Zijev stegnutog grla

Prilika ispruženoj ruci

da iz njega izusti glas…

Onda znam,

to nije zamah

usamljenom oblaku,

posustalom talasu,

umornom cvijetu

na razuđenoj poljani.

To nije luča smrznutom krilu,

okovanom pokretu

3 7

K r s t o V u k o v i ć

kamenoj studeni…

U pijesku što klizi

tek je šum

prošlost u koju tonu

svi trenuci

odbrojani.

3 8

Ve r t i g o

Uzimanje-davanje

iluzija razmjene

Vjerovao sam, dugo,

da davanje oslobađa,

otvara put do bića,

uvećava šanse da spoznaš ko si.

A sada, gotovo da manje znam

nego ikad.

Ne znam u šta da vjerujem.

Mnogi, što im davah sebe,

raštrkani na sve strane

zanosom otimanja

i dalje se hrane.

Uzimanje je dar, možda.

Vrlina jasnog

cilja i adrese,

čist znak pored

pravog puta.

Otimači, izgleda,

daljine lako prevare.

Obmana lako namuči

pa nauči

onoga što

u vilajetu mračnom

bezglavo

luta.

3 9

K r s t o V u k o v i ć

Progon

U trenutak oglašen ćutanjem,

ko na vatri čuvanim, uplašenim

pogledom,

proviri sumnjičavo usamljeno oko.

A kako kroči u unutrašnjost njegovu

zenicom ostavi razliven trag

i propade, otkliza duboko.

Dugo za njim niko ne dirnu

u rez što napravi.

Niko se ožiljkom tim ne zabavi,

niko ne pređe zlokobni prag.

Od zenice klica osta,

zarobljena,

sama da čeka,

tišini da koleba

sjemena ćutanja.

Njima da nadođe

i poplavi ko rijeka,

bujicom svih zenica poteče,

sumnju razvjetri,

nadom razvedri,

ulije ih u rodna svitanja.

4 0

Ve r t i g o

Kralj

U čeljustima kralja zvijeri,

u stisku zlatnoga lava,

sva vrela krv što lipti

sveta je.

Suza sjajna

Što tone kroz nemoć

oda vječnosti je.

Ne tuguj

za iščupanim srcima.

Za istrgnute,

iskidane duše

za surovi prizor

svaki zgasli pokret

prosut je već trenutak slave.

Kralj nema vremena za juče

ni opterećeno sjutra,

dok kruna

ne pada s glave.

Ne sumnjaj

u opravdanost čina,

kraljevsku gozbu,

zlatne grive uzvišeni sjaj.

Gordost što plijeni

pokornošću se hrani.

Jednakosti nema,

niti će je biti

Ova priča i prije početka

ima određen, težak kraj.

4 1

K r s t o V u k o v i ć

Utočište

Kad naslutim težak dan

od jutra prospem miris

po zelenoj livadi,

srce sakrijem duboko u sebi

a sebe zaboravim

na izdisaju pogleda,

u lakom zamahu misli

na visini,

u krilima ptice.

I osmjehom lažnim

brišem trag za sobom,

sve planine,

sve ravnice.

4 2

Žrtva: Ako daješ da bi dobio, tuđe šanse tvoja su nesancia .

4 3

Alter ego

Stalno kuknjaviš kako ti smeta

što te u stopu pratim.

Evo, radi zdravlja i duševnoga mira,

obećavam, posustaću!

I dajem ti, ovog puta, prednost

ne želeći da je vratim.

Jedan cijeli, veliki korak ti nudim.

Zato hitro kreni, požuri,

trči,

ne osvrći se!

Kad uhvatiš zalet

ni najmanje ne brini,

imaćeš još jedan korak gratis.

Moj.

Unazad.

U prošlost, po raspukloj dubini.

Trči slobodno, teret je na drugoj strani.

Ovog puta imaš veliku šansu

da stigneš gdje odavno želiš.

Prvi.

Ako odmakneš dovoljno

možda i ne krenem za tobom,

samo ti hitaj i prati vrhove,

pogled lako daljine mrvi.

Sve što su ti žedne misli htjele

sad, izvjesno, imaš.

4 5

K r s t o V u k o v i ć

Zagazi u tajne koje si slutio dugo.

Pogledaj, na dohvatu je cilj,

i kad stigneš slavi burno Pirovu

pobjedu.

Neka te ne kolebaju porazi

dok si letio,

a ja bio prikovan

u pogrešnom

redoslijedu.

Trči i ne osvrći se!

Nije greška u prestrojavanju

niti kvar u mehanizmu odbrane.

Princip hen kai pan

pozvao je univerzum

da posloži naše mimohode

a potom u kapi vode

otklizi, tiho nestane.

Mogao si ti to davno,

da si vjerovao u sebe

umjesto

što si sumnjao u mene.

Ali, privlačnije je i sigurnije bilo

da si blijeda sjenka

i da te lumen naturale

vuče po prašini

dok srčana zvijezda

potpuno ne zgasne.

Mogao si, a nisi.

Kao što ja sada vjerno ne moram za tobom.

4 6

Ve r t i g o

Otkačeni smo, konačno, nas dvoje

I ova borba, potres raspolućenog bića,

ubrzo će da splasne.

4 7

K r s t o V u k o v i ć

Žrtva

Slušaj, nešto si zaslužio nešto nisi.

I ne buni se dok zvoni, dugo raznosi eho.

Sporo, i uporno,

goni Tvorac poruku sa nebesa

neplaćenim cehom.

I snažno zove te grubim, dubokim glasom,

ta munja.

Tebe, suštinu mislim, i taštinu tvoju,

povodom svega a naročito tebe.

I istinu pretvara u poziv za spasom.

Hej, ispravi se, uključi,

pomisli, učini i potom ćuti.

Ukucan tako u kamen i drvo,

u morsku hrid i bukovinu istovremeno,

zastani a ne zastrani, ne odlučuj.

Jer, ne vidiš baš jasno da čekanja više nema, da misija tvoja nije bila

niti od tebe, kako si mislio, zavisi Božija anatema.

Ili, hajde, ako sumnjaš,

podvuci liniju, saberi sve što ide.

Ako si mjeru imao,

a nisu je ubili,

nije greška.

Neka sada oni mjere

U servis neka te guraju

U saksiju zapečenu

razrogačenih očiju, balavih čeljusti.

4 8

Ve r t i g o

Ko psi bijesni gdje god hoće nek te otkinu i svrstaju Po neznanju svome nek te postave.

I potom, uzmi, dragi moj, olovku i nacrtaj lik koji ti misli pohodi.

Zaustavi, konačno, atak aveti na um i dubine svoje.

Ostavi riječ jednu za ostatak,

da se podsjete poznavaoci kasnije,

na sve:

dokle si išao,

dokle si mogao,

a šta je Tvorac dao

i šta je ovozemaljski dodatak.

I zapamti, Krsto,

uprkos kosmičkoj tajni

još imaš tapiju nad sobom!

A naročito, u inat preporuci prijatelja,

ostaće neodgovoreno, trajno,

jesi li kratko u hladnoj rijeci

ili

bistri izvor drži te,

povodom sebe.

Potajno.

Nečujno.

Nehajno.

4 9

K r s t o V u k o v i ć

Nemoć

Pucanj jedan.

Jedan metak.

I, eto kraja

kroz krvavo krzno

kako krči put.

U poslednjem trzaju bića,

u drhtaju cijelog svemira

iščezava snaga.

U zamućenim zenicama

vrte se i gasnu slike,

svi mirisi i boje

životnog traga.

Hajde, pucaj još jednom!

Jedan život je malo

za trofej,

jedan izdah

slaba je zamjena oduševljenju

za ukus trijumfa.

Pucaj, druže,

ne štedi vještinu!

Bistro oko oštriš, odavno,

i budan sanjaš

zadovoljstvo na vrhu kažiprsta.

Ove ptice ionako besciljno kruže.

Ne žali!

Uplašene sitne zvijeri

5 0

Ve r t i g o

tek su jedna

od hiljadu vrsta.

Pucaj,

ponosno mahni rukom!

Stisni pesnicu,

raduj se,

slavi uspjeh!

Ti gospodariš životima

nebitnih.

Ti si vlasnik sudbine

bića sitnih,

nečujnih.

Ti si slavljenik

roda ljudskog,

predator jači od onih

koji reže na tebe.

Ti si lovac, hej, lovac!

Lovci su carevi divljine

a ne, kako zlobnici kažu,

mučenici koji

rogove prekrasnog jelena

kače na hladne zidine.

Žrtve nisu žrtve

(Zar tako ne uče cijelog života)

odabrane za odstrel

u sred prostranog lovišta.

Da nijedno

sitno,

5 1

K r s t o V u k o v i ć

nemušto biće,

u dubini srca,

uplašeno nikad ne cvili

Da nikada nikog

ne boli ništa.

Pucaj!

I dok gledaš kako lipti

vrela krv

udahni duboko

i pomoli se.

Trebaće ti razlog

za taj pomahnitali tren

u kojem svjedočiš kako

smrznuti dah ucrtava plijen.

I klekni, ponekad.

Stavi ruku na čelo.

Učini da umjesto ropca

U biće tvoje ušeta

Šapat tihi

Čudesnog Mora

Zov Majke Zemlje

Istina

Oduzetog, otetog, otrgnutog

Božjeg stvora.

5 2

Ve r t i g o

Zabran

Trn u šapi vučjoj,

u kandžama orlovim

zvjezdasta drača

ne ometaju

pomahnitali,

uzavreli trk,

sa visina obrušen,

strmoglavi let.

Ovo mjesto

odavno napušteno,

zaboravom zauzeto,

od Boga plan je otet

Pustinja uma

Razvršje nemoći

Usud

lovca i žrtve

Život u čeljusti zakovan

Đavolji ishod, proklet.

Ne zagoni kerove

Ne idi dalje

Od međe koju si sam

Ucrtao

Medveđa pećina

nije odaja snova

koja nudi predah

Zmijska košuljica

5 3

K r s t o V u k o v i ć

smjer pokazuje

i svaki pedalj

koji ne smiješ preći

Tuđi je to zamah.

5 4

Ve r t i g o

Put istine

Pričao sam ti godinama o svemu.

Često, stvoreno objašnjavao

mislima teškim,

mašti dopuštao nestvoreno,

strpljivo slagao promišljenu riječ.

Osvojeno utvrđivao,

kamen

po kamen.

Sada,

na kraju svega,

ćutnjom ne daš mi da vidim

kakav čvrsti bedem je li iznikao,

od stijene isklesano

kakvo veliko zdanje,

ili bar temelj,

daljinama stamen.

Pa pitam te, koliko i sebe,

je li to neka vještina,

neko posebno znanje,

da misli tvoje,

riječi oduzete -

urvinom klize na put neznaven.

Pitam te,

neimara imaš li za survano, silno kamenje, za sve godine prošle

da u nisku sveže.

Da zatrpan odjek oslobodi

životno znamenje

od zemljine teže.

5 5

K r s t o V u k o v i ć

Nepovrat

Strah razliven sitnim koracima,

Sloboda prignječena

izvrnutim stopalima

Sumnja zastala u

suženim zenicama

Zalog je trošni

Kukavičje jaje

što drhtavo

ostavljaš.

Krv ponekad uzavrela

od želje ili bola, svejedno,

nada je što brzo iscuri,

uzaludna šansa

za ponor u nadošle godine,

modre dubine,

korakom dugim

sebi da se vratiš.

5 6

Sreća: Oči sunca pune pritajenu tugu ne vide.

5 7

Favorit

U ključnoj trci

kladih se na pogrešnog konja.

Grlo broj sedam.

Pogriješih, zaneseno, ponovo,

u preskupoj provjeri

ličnoga vijeka.

I, evo, odzvanja poziv.

Daimonion kaže

Vrijeme je

da se konačno predam

i ne tražim lijeka.

A sve je izgledalo drugačije.

Gusta, duga, lepršava griva

snažne sapi,

crnog, mističnog sjaja.

Moć,

propeta visoko, do neba.

Rzanje

da strah utjera u kosti

i otjera sumnju u ishod,

do beskraja.

Zapeo, raskopitao se u mjestu.

Ljepotan!

Drobio zapeklu zemlju,

gulio goli kamen.

Aždaja krilata, ljuta!

Svaki mišić sabrao

5 9

K r s t o V u k o v i ć

uz bat mamuza.

Taj vranac jednorog,

Ko da ga tuce bikova i lavova

zaziva preko puta.

Izgledalo je tako lako.

Pa, ipak, u ključnoj trci

promaših pobjednika.

Želja moja, grozničava a lijepa,

dozivala tajno

Anđela čuvara i Đavola

da tvrde pazar.

Zalog bila moja

naivnost slijepa.

Dok su svi grlatili

divljom tišinom

da će ta munja nebeska

zapaliti brazdu,

izrovana teška poprišta,

nisam znao da je

grlo broj sedam,

dvadeset i sedam,

šezdeset i sedam,

jedan te isti mamac –

plišani zec

u pasjim trkama,

pasjem vremenu,

u kojem očiglednost ne znači ništa!

6 0

Ve r t i g o

Neznanje

Mislio sam da znam

gdje počinje nespretnost uma,

gdje zbrkane misli bacaju sidro.

Ali, mape više nema.

Kapetan ne drži kormilo,

kompas ne nudi sjever,

pravci se gube.

Poslednje veslo se polomilo,

iskre u metalnom mraku

uporno ginu

Greške su umnožene

I sasvim grube.

Mislio sam da imam

rješenje za pometena sjećanja

i pristigli teror praznine;

odgovor za uporni,

prisilni glas;

upijač za razorni

snažni eho;

kontrolu nad prostorom

i vremenom;

nadu u prividni spas.

Mislio sam da vladam

sobom.

A rođen na pogrešnom mjestu,

u pogrešnom trenutku,

6 1

K r s t o V u k o v i ć

u raspršenoj,

i nikad smirenoj,

kosmičkoj prašini.

6 2

Ve r t i g o

Grijeh

Kad već zagriznu jabuku

Crvenu

Medenu

Slasnu

Sočnu,

u med taj,

još dok trnu ti zubi,

skrajni dušu.

Srce odmori u sladu.

Sakupi snagu,

trebaće ti,

spremno dok čekaš

strahote da počnu.

6 3

K r s t o V u k o v i ć

Kazna

Mlaziš li obrvom

oku domet,

zbog visina kojim truješ misli,

zbog obaveze plave krvi?

Šutiraš li pse lutalice

a miluješ

krvoloke zauzdane?

Prezireš li suvišne?

Odvajaš li pouzdane?

Goniš li prstom riječi,

za slučaj da naiđu gluvi?

Pružaš li u snu ruku sebi

za nebrojene poduhvate

uvijek prvi?

Zijevom razmineš li

molbe zaušćene?

Od njih nabrekle vene

Ko omču namičeš li

niz vrat suvi?

Spas od sunovrata tražiš li

dok oblake svevidiš i razmičeš?

Za dušu mučiš li se?

Od klonulih prosjaka

drhtavo dok uzmičeš,

mučiš li se?

6 4

Ve r t i g o

Pogrešna strategija

Od kako znam za sebe

izvlačim jednu ciglu

iz jednog te istog trošnog zida.

Odlažem tamo sitne, drage stvari.

To je, vjerujem, sigurno mjesto!

Pa je vratim, prašnjavu, pažljivo, polako.

I, sasvim moćno, neprekidno, nezaustavljivo, varam pamćenje – mehanizam utisnutog žara –

da o zidu trošnom, mislim tako često.

Od kako znam za sebe

varam nemoć pod maljem vremena.

Hrabrim se mislima

o sebi, raspetom robu i gospodaru raspeća.

Činim sve da ne učinim ništa,

da ne otkrijem magično skriven trag

pod velom divlje tišine

i sačuvam nadu, bar, da je u uspomenama sreća.

Od kako znam za sebe ne poznajem taj čudni čin pokušaj čuvanja životnog blaga.

Tajnu.

I drhtim dok ljubim put do zida

dok Odgovor tajim

zašto leđima vučem tovarne sjenke.

Opet, i opet,

puštam da prije nego krenem

Mene skrajnu.

6 5

K r s t o V u k o v i ć

Od kako znam za sebe

ne znam pouzdano baš

zašto umjesto poznate cigle

nikako da postavim neku drugu.

Zamijenim mjesto

i svježim mislima i dahom

učinim ono što moram,

prvo, put ružinim trnjem zaspem

a onda, zemljanim prahom.

6 6

Ve r t i g o

Odlaganje poraza

Sve priče o pravom putu

nastaviću sjutra,

sljedećeg dana, mjeseca, godine.

Sada sam jako blizu promašaja

koji skupo košta.

Treba sačekati slivenu volju,

sigurnu, ispruženu čvrstu ruku,

sa prstom u pravcu skazaljke na satu.

Skretanje je često

mutilo vidike.

Sitni koraci unazad

paralisali volju,

oduzimali dah

razarali plan.

Hej, dozivam se, opet.

Nastaviću nekog novog,

sigurnog, mirisnog jutra.

Pod ruku sa rano ušetalim suncem

slušati šapat istine.

Odložiti odluku.

Skrajnuti sebe

u lavirint ogledala –

neprolazni prag

za otrovni odraz blizine.

6 7

Ve r t i g o

Ljubav: Kad napustiš sebe saznaćeš ko ti stvarnot reba .

6 9

Ogledalo

Sklanjaš pogled

i paziš da ti ne vide suzu

oni koji žive od nje.

Čekači, tragači, lovci na led,

Kamenoresci, razbijači igre.

Čuvaš je, dugo,

u krajičku oka.

Držiš odškrinut prozor

za slučajnog prolaznika.

Slutiš zbunjenost njegovu

kad vidi raskorak

ljepote i tuge

nježne latice i drače.

Umjesto da namjestiš

krivo ogledalo

i pružiš mu izobličeno lice

da ogoli dušu

i prestane da plače.

7 1

K r s t o V u k o v i ć

Sniježna igra

Omamljena

u laganom plesu

sitnim, sanjivim koracima

iskušavaš led.

Dopuštaš srcu jezera

da te pucketanjem

mami

i doziva dubinom

u još dublji san.

U zanosnom plesu,

sklopljenih očiju,

omamljuješ i mene.

Uspavljuješ mi namjeru,

saplićeš misli.

Razlivaš sumnju, posvuda.

Za vječnost hoćeš prizor

bijelog, razigranog labuda.

Ne čini to.

Ledeni ples ne hrani iluziju,

brusi nepogrešivo

kristal za vječnost.

Htjeli smo samo

nježnu, lelujavu pahulju

istine.

Da samo ovlaš zasniježi prava

Prilika.

7 2

Ve r t i g o

Za slatku utaju ljubavi,

nismo spremni.

Cijena je previsoka.

7 3

K r s t o V u k o v i ć

Vrtoglavica

Kad uplavi

Otrovna ljepota

drhtanje ledene pustinje

neće potrajati dugo.

Kao ni trag prosutog vina

zatrpan otresenim snijegom

pod teretom slomljenih grana.

Kao ni bol što ciklično

struji kroz sljepoočnice

i vrtoglavicom, često,

opasno prži mozak.

Pa ipak mine,

jednog dana.

Čarobna rotacija zvijezda

čuva poslednje sanjare.

Ples od neba otrgnutih,

vječno mirnih

a sad tako razigranih

i usmjerenih,

svjetlucavih

pulsacija

otvoriće put.

Sve odaje kristala.

Sve, samo za tvoje oko.

Cijeli kosmos upregnuće snagu,

ukrotiće

zone kojima plove

duše svijeta,

duboko, duboko.

7 4

Ve r t i g o

Ona noć

Svaka riječ, čak i ovako rijetka,

oslobađa dio po dio mene,

Zatočnika zabluda.

Gdje god da pogledam,

šta god dodirnem,

tu si.

Valjda je to usud rasutih riječi,

prosutog pepela

beskrajnih drhtaja

umorne duše.

Bijeg od zamrlih trzaja.

Strah od golog, beskrvnog, bezglavog stanja, od velikodušne ponude topline,

razorne ravnodušnosti.

Zebnja da ne postane suvi, zapekli trag,

u ozračju tišine.

7 5

K r s t o V u k o v i ć

Daljina

Jesmo li se odmakli dovoljno,

onoliko koliko je trebalo

za osiguran nedohvat,

za bistre misli i zauzdane želje.

Imamo li čist prostor,

omeđen bolnim iskustvom vrelih dodira

trnovitim preplitanjem.

I koliko još vremena treba

da razumijemo prokletu daljinu.

Jesmo li bezbjedno ušuškani na obodu

sopstvenog straha.

Šta ćemo, na koncu, preduzeti

ako sjenka potraje,

ako ostanemo žedni,

ako tvoj put

na puteve moje

odapne strijelu

otrovnog daha.

7 6

Ve r t i g o

Igrač

Govoriš tako lako,

Prelako,

ono što mi prija.

O, koliko li ima još zakrvljenih udica!

Znaš rezultat i širiš carovanje nada mnom.

Izvlačiš iz modrine potopljene brodove

novim jedrima.

Pucaš visine.

Pomamljuješ zapjenušane talase

da snaže let uplašenih ptica.

I ćutiš, pritom dovoljno, sasvim,

onoliko koliko mi ne prija.

Tanak led nudiš mi, draga.

Brigu dubinama novim množiš.

Ostavljaš misli da broje sebe

i pamte sudar svjetova naših,

do bestraga.

I neću, ne, oklop teški od ove

otvorene i sjajne noći!

Nije to štit

Besudnika.

Avet što mi navire u lice

Pogledaj, baš osmjehom ovim

spremno čekam!

Sve oskudne,

iskrzane misli

7 7

K r s t o V u k o v i ć

snažno gonim

u drugo, bolje mjesto

dobrovoljnog stradalnika.

7 8

Ve r t i g o

O srcu i vremenu

Kažeš da sam brz,

prebrz.

Da u danima dugim

strpljenje ucrtava put,

započinje igru plamenova,

iskru lovi u pogledu,

miluje rasuto nebo u tvojim očima

i da zbog te istine

ne smijem biti ljut.

Kažeš da rijetki uspiju da

Dokuče

Tvoje stvarne želje,

Tvoju dušu mirisnu

dodirnu na tren.

Ljestvicu podižeš visoko,

visoko,

dok mislima mojim struji nemir

i svaku riječ snaži

Tvoj pogled snen.

Tačno.

Brzo i prebrzo, možda,

koračam.

Možda je to kamen o vratu

čistoj i uzavreloj žudnji,

ali šta ću…

Nema drugog mene!

U pustinjama mojim,

7 9

K r s t o V u k o v i ć

u spletu potrošenih sjenki,

u vrtlogu dugih

nemirnih slutnji…

8 0

e: Ko žuri slabo gdje stigne. Skazaljka je ma ijem

m

r

ac

V

u v ejčnos jadašn

o j

. i t s

8 1

Prelivanje

Kapi kišne

Kosinom

Krša

Krišom

Krivudavo

Klize.

Polako

između,

teškim jutrima nataloženih,

ostavljenih i zaboravljenih,

kapi rose.

Između užarene

i zapekle zemlje.

Između

suvog, beživotnog,

u grč zarobljenog,

u kamen sraslog korijenja.

Između svjetlucavih,

razrogačenih očiju

što u pukotinama

drhtavo čuče,

vjerujući da nedohvatom

prkose.

A ne znajući

da sabranim, sabijenim,

sopstvenim strahom,

ujedno krvniku

i lučonoši,

ledenu tamu

trajno u krv unose.

8 3

K r s t o V u k o v i ć

Kap kišna

Konačno

Koracima

Krupnim

Kroz kamen

Kidiše

Krik

Kape nebeske

Do srca zemnog

u bol razvlači,

survava ga,

obrušava snažnom lavinom.

Satire mu uzmicanje na kozjem putu,

zastrtom suvim lišćem

i podivljalim plamenom.

Kap poslednja

Krvava borba

Kroz lavirinte

Kule kosmičke

Krajnja snaga

Koja pogled i

Krila umornog starog orla

Kuje olovom.

Korijenjem korov kovitla

i upliće.

A goni ga nebu,

uči slobodi.

Uzdiže da zapršti još jednom

nad usamljenim gnijezdom

lagano što se gasi.

8 4

Ve r t i g o

Poslednja misao

Obezglavljenu žrtvu

Napušta,

Nespremna

Nevoljna

Nejaka

Da odluta daleko

I u zaborav se skrasi.

Kap kišna

Konačna

Krstom dozvana

Kidana nebeska nit

Kisjelina što utrobu razjeda

Kišna kap krvava

Kap modro tamna

Gorka, mukom odabrana

Poslednja

Ona koja

Žuč pokreće

Dok sve utvrđene

Zbrinute, udomljene

Odbrojane i buduće kapi

Uznemirava.

Ona što razotkriva

Dok preliva.

8 5

K r s t o V u k o v i ć

Povratak

Grudima upireš u gvozdena

hladna vrata.

Tražiš zarobljeni odraz.

Hoćeš da uđeš u sobu

radosnih, godina mladih.

Hoćeš prvi, trapavi let

Rugalice ptice

ostavljene, ušuškane u rascjepu vremena,

još jednom da priviješ uz lice.

Ruke pružaš kroz zatvoreni prozor,

staklenim rukavicama

miluješ uzdrhtalo mladunče života.

Hoćeš da uđeš u sobu djetinjstva svoga

da te zapljusne

davno smireni talas

sve nevinosti i radosti,

sva čistota.

Mrvicom sjećanja živog

dozivaš rukoplet prve igre

protkan kroz rasute igračke.

Bistro oko, dragi dječji osmjeh

išteš za prizore kojih

odavno u dubokim brazdama

na tvome licu

nema.

Kao što nema svjedoka vjernog

koji prati tvoje teške korake

8 6

Ve r t i g o

i ponekad plati

umorne tragove.

Hoćeš da uđeš

u sobu djetinjstva svoga

a ne vidiš

da svaki pređeni metar

u nebesa za sobom podiže pragove.

8 7

K r s t o V u k o v i ć

Sjećanje

Poslednja sijalica

u uglu trošne

razrovane ulice,

poslednji orijentir

u kasnim dolascima,

poslednje uporište

za umorne od lutanja,

poslednji tračak sigurnosti

nevoljnicima

trepti na mahove.

Treperi ko staro

umorno sjećanje.

Od neznavene ruke sačuvana

Jakim mrazom

i kišom snažnom udarana,

ipak stoji.

Usamljeno pulsira

kao signal nekog višeg bića.

Sabira daljine,

doziva još mira.

Traži

poslednjem crnom leptiru

sigurno utočište

Samoću koju

Niko ne vidi

I ne dira.

8 8

Ve r t i g o

Sat

Dok buntovna misao

na nepravdu vjekovima reži

i stoliči pravilo samoukidanja,

ćutanjem ponekad jače

nadolazi priča

da umrtvljenu,

malaksalu istinu,

koja nikuda nikada ne bježi,

uzalud i uzalud i uzalud

duboko tamniče

Posvojitelji,

njegujući razloge

što u stalnoj namjeri

nepomično leži.

Sat nije stao, prijatelji,

posvećeni mjerači,

Ljubitelji potrošenog vremena.

Sve brige smo brižili brižno

i tako alavo zinuli za

zalogaj kojeg nismo mi solili.

Sjutra za juče, danas za uput prema

hiljadu lica istine podjednako molili.

Nadali se.

Tamo se odvajkada

pouzdano garantuje spas.

Ne umijemo mi, izgleda,

drugačije.

Sve dok mjerači, sajdžije, vlasnici protoka 8 9

K r s t o V u k o v i ć

imaju odgonetku,

za dalje trajanje

presudan glas.

9 0

Ve r t i g o

Stvari

Veliko, crveno dugme

u požutjeloj, polegloj, zamršenoj travi

na ivici tužnog bulevara.

Opušci sabijeni u betonske ploče

novog rada.

Smog od zahuktalih, velikih mašina

dimnjaka,

zaboravljenih polazišta

zavaljen na niz pukotina

ispeglane kaldrme.

Zgužvana, blatom zarobljena, naslovnica

skandal novine

sa još svježim olovom

upija prvi sunčev zrak.

Puca u pogled niz tragedija,

prevara, najavljenih neprilika

koje čekaju provjeru stvari

pred još jedno sumorno veče,

pred ožednjeli mrak.

Prazne kese,

velike, crvene, plastične,

iskidanog natpisa,

– Dom.

Sjenka omeđena žicama

Razvaljenog, starog, velikog crvenog

porodičnog kišobrana.

Prostor zakucan u pukotini vremena

u kojem niko ne stari.

9 1

K r s t o V u k o v i ć

Vrijeme stalo u pokretu silueta

koje tupim pogledima

jedna drugoj oduzimaju snagu,

premještaju značenja

u poredak stvari.

9 2

Ve r t i g o

Poruka starosti

Ako se k’o nekolike kapi

ustajalog bljutavog pića

razlivaš po dnu čaše

i boriš da ne izvjetriš,

ako teške noći gone ti misli

kroz otvoreni prozor

i razbijaju o ogromno kamenje,

morama te muče,

muku kroz tebe progone,

bodljikavu žicu razvlače…

Ako ne znaš ko ti glavu želi

i uporno je čeka,

A jednom zaželiš da znaš,

ispruži staračku ruku,

podmetni uvelo stopalo,

možda se đavo, tvoj čuvar,

spotakne i ispusti ti oči.

Možda suze u njima

teške noći rastvore u zori.

Možda ti srce žudno

zaigra, ko nekad.

Iz duše, još jednom,

mladost progovori.

9 3

K r s t o V u k o v i ć

Zaborav

Ova smrt najviše boli.

Tren kad te zaborave

i osuše se pokušaji,

kad sudar duhova prošlosti,

ne pomaže, nimalo,

zakrčenim mislima.

Vijenac lažne slave

surovi je dokaz

velike greške,

grubog promašaja,

zaludnosti zaloga

sijede glave.

Ova smrt najmanje brine

lažno uplakane,

iako anestezija grla vješto

vara poslednji izdah.

Izgleda, taj u vječnost neće nikad.

Zduvači, razvijači straha,

goniči pamćenja

znaju da je strpljenje,

presudno važno.

I čekaju rušitelji, spremno čekaju

majstori

u kidanju vremenskog niza.

Čekanjem požuruju kraj, snažno.

Ovaj život je muzika

Slušaj

9 4

Ve r t i g o

Zasviraj

Igraj

U priče o potrošenom vremenu

Ne vjeruj

U srušeno makar se na njemu

Novo jezgro diglo

Ne diraj.

9 5

K r s t o V u k o v i ć

Povratak

Hvala na posjeti.

Dođite nam opet.

Ali, ne danas

ili sjutra,

ili nekog drugog dana.

Tek onako usput,

dođite kad uočite da smo spremni.

Kad vidite da je planeta

širom ruke raširila,

srce otvorila.

Kad postanemo zreli

za novo sretanje.

Dođite u zoru

novog doba

novih ljudi.

Mi smo potrošili zalog.

Imali sve,

ostali bez išta.

Ne vjerujem da vam treba

ostatak ludosti,

gomila zgarišta.

9 6

Umjesto pogovora

Božiji putevi su nedokučivi. Ljudske sudbine često nedostupne racionalnom pristupu složenog bitisanja.

Međutim, univerzalna osnova Vjera-Nada- Ljubav isija-va jasnoćom, uzvišenošću i odgovornošću prema sebi i bližnjima.

U to ime, ime zahvalnosti i ljubavi uz koju sam lakše podnio sudar sa svijetom, rukopis potpisujem, za sebe, posebnom pjesmom. Ona strukturalno ne pripada sa-držaju na prethodnim stranicama, stilski ne pripada uobličenom iskazu kojim se poetski zaokružujem. Ni produženoj, ekstenziranoj misli ne pripada, ni emocijom ne svrstava se…Prosto, od svega što može biti vrtlogom i vrtoglavicom od mira do nemira obuzeto amputirani je, dugo čuvani trenutak zahvalnosti za sve putokaze. Za plašt satkan od brige i blagosti. Za radost prvog a potom snagu daljeg koračanja. Za osmjeh kad ispliva vrijednost mene, šegrta pregaoca. Mogućnost kao čitaoca da udah-nem magiju svijeta čitanja. Mnogih značenja. Da slavim uzvišenost čina rađanja.

Majka

Sjaj.

Sjaj u majčinom oku

Moja radost

Moja igra

Moja snaga

Moj miran san.

9 7

K r s t o V u k o v i ć

Sjaj.

Sjaj u majčinom oku

Otvoreno nebo plavo

Uzdrhtalo srce

biserne školjke.

Razigrana želja

za ustreptali dan.

Sjaj.

Sjaj u oku moje majke

Nježni dodir orošene duge

Blagi osmjeh u dodiru svile

Topli smiraj

u zanosu najljepše bajke.

Sjaj.

Sjaj izliven u iskru

oka moje majke.

Svjetlost kroz život

što istrajno prati.

Dug,

dug koji niko i nikad,

uprkos bogatstvu svijeta,

ne može da vrati!

9 8

Riječ izdavača

Krsto Vuković, Vertigo – poezija

Pokrenuvši svoju izdavačku djelatnost prvi put aprila 2017. godine, JU Narodna biblioteka Budve je do januara objavila ukupno sedam knjiga, od kojih je knjiga poezije Vertigo Krsta Vukovića najnoviji naslov koji nudimo či-taocima.

Princip kojim se JU Narodna biblioteka Budve rukovodi prilikom odabira autora i knjiga koje će publikovati je princip zavičajnosti; bilo da su autori porijeklom iz Budve, bilo da žive i stvaraju u Budvi ili pak da pišu o Budvi inspi-risani njome ili da su toponimi u njihovim djelima u vezi sa budvanskim krajem.

Krsto Vuković dugi niz godina živi, stvara i ostvaruje se u Budvi veoma kreativno i plodno. Narodna biblioteka Budve je, prepoznavši kvalitet i vrijednost ponuđene zbirke poezije Vertigo, odlučila da štampa ovu knjigu kao zasebnu publikaciju. Ipak, i pored namjere da budvanska Biblioteka, kao institucija kulture čije postojanje datira od 1864. godine, bude dom gdje će stanovati knjige zavičajnih autora, i pored želje i nastojanja da nikog ne odbije-mo, jedini kriterijum kojim je predvođena naša izdavačka djelatnost je isključivo kvalitet štiva koje se namjerava štampati.

9 9

K r s t o V u k o v i ć

Vertigo

Živimo li u Pasjem vremenu/U kojem očiglednost ne znači ništa - poezija odgoneta, spoznaje, ne nudi rješenja, jer to i nije zadatak umjetnosti; sam odgovor je možda u neuhvatljivom zanosu. Da li smo postali suviše površni, pa u dubine ni misli, ni osjećanja, ni duše ne silazimo, a bilo bi spasonosno makar bila/gubitkom prokleta. Insistiranje i svojevrsno lamentiranje nad duhom i duhovnim, te du-

šom i duševnim provijava gotovo svim stihovima zbirke pjesama Vertigo Krsta Vukovića. Vrtoglavo, na šta i sam naslov upućuje. Zone kojima plove/duše svijeta upućuju na dubine, i eksplicitno i etimološki. A šta bi u toj plovidbi prigrlila duša do: Nutrinu bez/ukusa gorčine/I sumnje/Da je bilo smisla/Opirati se/Osmišljenom, njegovanom/ Kraju.

A na tom mogućem kraju jedino ogoljen život lišen navigacija, praćenja, lokatora, blokatora, čipova, kartica, kodova… svakome u stvari pruža isto parče slobode.

Kolika je moć slobode izbora ukoliko ona uopšte po-stoji u ljepljivoj, memljivoj, gustoj mreži zgužvanog uma, i ko ili što je danas spas i spasenje, a ko ili što rušitelj i rušenje? U ovim oportunim kombinacijama mogli bismo učitati i spas u pepelu, odnosno iz pepela. No, u rađanju iz pepela uvijek su za herojstva potrebne mišje rupe.

Po principu suprotnosti u gradaciji, ili degradaciji, nižu se mnogi stihovi Vertiga Krsta Vukovića. Čini se katkad da smo zapali u fazu kada jasno ne rasuđujemo, kada je uistinu potrebno da nam se crno objasni kao crno, da bismo bijelo i svjetlost bili sposobni i spremni doživjeti kao svjetlost i spas u šansi da spoznajom nemoći nadvladamo nemoć, dugim 1 0 0

R i j e č i z d a v a č a korakom u povratku sebi, za trofej: Jedan izdah premalo/

Slaba je zamjena oduševljenju/Za ukus trijumfa.

I gdje, i kako naći utočište kada je život u čeljusti zakovan!? Najljepši, a pouzdan putokaz je pjesma-minijatura istoimenog naslova Utočište: Srce sakrijem duboko u se-bi/A sebe zaboravim. Ovome bismo mogli dodati nečuj-nost i nehajnost žrtve kao mogući i svojevrsni nebosklon i bistri izvor.

Možda najjače, a najsuptilnije i najslikovitije emociju (sasvim drugačiju nego u prethodnim ciklusima) izražavaju stihovi poput onog, uslovno rečeno, ciklusa poezije o ljubavi:

Izvlačiš iz modrine potopljene brodove/Novim jedrima pucaš visine/ Pomamljuješ zapjenušane talase/ Da snaže let uplašenih ptica.

Eksplicitna i jasna, egzaktna nemogućnost povratka i ponovnog spoznanja djetinjstva, koja kada bi bila mogu-

ća, učinila bi nas besmrtnima i izliječenima. No, pragovi su previsoko: Hoćeš da uđeš/U sobu djetinjstva svoga/ A ne vidiš/Da svaki pređeni metar/U nebesa za sobom/Po-diže pragove.

Čini se da pjesma Stvari, slikovita i inventivna, na me-tonimijski način, odslikava poredak značenja.

Završni stihovi posljednje pjesme: Mi smo potrošili zalog/Imali sve/Ostali bez išta/Ne vjerujem da vam treba/

Ostatak ludosti/Gomila zgarišta – su u stvari svojevrsno retorsko pitanje upućeno i nama i generacijama koje dolaze. Međutim, poetska, stvaralačka „ludost“ zasigurno nije gomila zgarišta, što potvrđuju stihovi Krsta Vukovića, već dakako, kao umjetnost i umotvorina nesvakidašnjih do-meta, u ma kom vremenu svima potrebna.

1 0 1

K r s t o V u k o v i ć

Na koncu, ovi će vrtoglavi stihovi premreženi: Slobo-dom, Hrabrošću, Sumnjom, Žrtvom, Srećom, Ljubavlju i Vremenom, poređanim gradacijom (jer sloboda bića je tek preduslov), bez stvarne vrtoglavice svakidašnjeg, čitaocu pružiti užitak u oneobičenim stihovima i ljepoti poetskog svijeta.

1 0 2

Biografija autora

KRSTO S.VUKOVIĆ – Rođen 27.07.1967. u Bijelom Polju. Osnovnu školu završio u Mojkovcu, Srednju me-dicinsku u Podgorici, Filozofski fakultet u Nikšiću. U

stalnom radnom odnosu od 1994. u SMŠ „Danilo Kiš“

u Budvi kao profesor sociologije a shodno potrebama škole držao i nastavu iz logike, filozofije, ustava i prava građana, prava, privrednog prava, sociologije kulture, ko-munikologije, građanskog obrazovanja i debate. Učesnik brojnih međunarodnih naučnih konferencija, stručnih skupova, okruglih stolova, tribina. Koautor najnovijeg predmetnog programa –Sociologija, za gimnaziju (2016), recenzent udžbenika sociologije kulture, autor elaborata o mjestu i ulozi lokalne samouprave u obrazovnom si-stemu. Supervizor Ispitnog centra Crne Gore. Od 2008-2010. angažovan kao predavač parlamentarne debate na

„UDG“ u Podgorici. U 2012. predavač na Fakultetu u Kotoru: Predmet – Savremeno crnogorsko društvo. Autor izbornog predmeta Debata za 2.razred Gimnazije, vodi-telj Debatnog programa Crne Gore i selektor nacionalne reprezentacije (učešće na 5 svjetskih prvenstava - Vels 2006, SAD 2008, Qatar 2010, Turska 2013. i Njemačka 2016.) i 2 Evropska prvenstva (Njemačka 2006. i 2011).

Autor programa i direktor Debatne akademije u saradnji sa moskovskim univerzitetom RGGU. Međunarodni predavač u domenu teorije i tehnika debate i autor brojnih projekata raznovrsne profilacije tema civilnog sektora.

Predsjednik udruženja Prosvjetna zajednica Crne Gore.

1 0 3

K r s t o V u k o v i ć

Društveni aktivista – osnivač, rukovodilac i član brojnih organizacija (društva dobrovoljnih davalaca krvi, šahov-ski klubovi...). Organizator brojnih lokalnih, nacionalnih i međunarodnih manifestacija.

Autor TV emisija Mislionica (RTVCG), Dijalog (RTV

Budva) i postproducent serijala Navedi dobar razlog (FTV

Sarajevo). Autor 3 dokumentarne festivalske emisije (Slovačka i Bar): „ Dijalog“, „Tranzicioni Diznilend“, „Romi“.

Autor (režija) pozorišnih predstava „Maturanti“, „Sud“ i

„Zločin i nagrada“.

Izdavač knjige kratkih priča Petrifikacija Dragana Ra-dulovića, romana Vječnost u plamenu sna i knjiga pjesama Ognjena zamka i Koštac pod sidrom Nataše Žurić. Osnivač, glavni urednik i autor brojnih rubrika časopisa Dijalog.

Autor knjige pjesama Zaklon (1999) i kapitalne mo-nografije Debatni program Crne Gore (2012). U štampi knjiga iz domena sociologije kulture Kriza smisla – bolest savremenog društva.

Dobitnik brojnih nagrada: Državna nagrada (Vlada Crne Gore-Ministarstvo zdravlja) za vaspitno-edukaci-oni rad 2009; Međunarodna nagrada CKD, Sarajevo, 2012; Zlatna plaketa DDKB 2008; Zlatna plaketa Centra Logos 2012; Međunarodna nagrada Centra za kultu-ru dijaloga, Mostar 2016; Zlatna plaketa - Akademija u UNITIC centru, BiH, 2017; CKKL: Nagrada - najbolji profesor mentor Debatnog programa Crne Gore za pe-riod 1997-2017...

1 0 4

SADRŽAJ

Kad napustiš sebe saznaćeš ko ti stvarno treba (crtica o pjesničkoj zbirci Vertigo Krsta Vukovića) 7

Sloboda:

Ako ne znaš pravila možda si u prednosti.

11

Igra 13

Uloge

15

Opsesija 17

Bijeg

19

Goli život

21

Raskorak

23

Hrabrost:

Ako ne igraš sa jačim od sebe izgubićeš, sigurno.

25

Izbor

27

Mučnina 29

Zaklon 31

Muke špijunove

32

Heroji 34

Sumnja:

Ako igraš na sigurno, uvećavaš šanse da izgubiš.

35

Šansa 37

Uzimanje-davanje / iluzija razmjene

39

Progon 40

Kralj 41

Utočište 42

1 0 7

Žrtva:

Ako daješ da bi dobio, tuđe šanse tvoja su nesanica.

43

Alter ego

45

Žrtva 48

Nemoć 50

Zabran 53

Put istine

55

Nepovrat 56

Sreća:

Oči sunca pune pritajenu tugu ne vide.

57

Favorit 59

Neznanje

61

Grijeh 63

Kazna 64

Pogrešna strategija

65

Odlaganje poraza

67

Ljubav:

Kad napustiš sebe saznaćeš ko ti stvarno treba.

69

Ogledalo 71

Sniježna igra

72

Vrtoglavica

74

Ona noć

75

Daljina

76

Igrač

77

O srcu i vremenu

79

1 0 8

Vrijeme:

Ko žuri slabo gdje stigne.

Skazaljka je mamac u vječnoj sadašnjosti.

81

Prelivanje 83

Povratak 86

Sjećanje

88

Sat

89

Stvari

91

Poruka starosti

93

Zaborav 94

Povratak

96

Umjesto pogovora

97

Majka 97

Riječ izdavača

99

Vertigo 100

Biografija autora

103

1 0 9

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-9780-8-2

COBISS.CG-ID 34621968