Др МИРОСЛАВ ЛУКЕТИЋ

КУЛТУРНА БАШТИНА II

ИЗБОР

Др Мирослав Лукетић

КУЛТУРНА БАШТИНА II

– ИЗБОР –

ЈУ НародНа библиотека бУдве, будва

ПаШтровСки алМаНаХ, будва

ШтаМПар МакариЈе, београд

БУДВА 2019.

УМЈЕТНОСТ

5

ОПЕРА „ЦРНОГОРЦИ“ У ПРАГУ,

„ЈОВАНА“ У ОСТРАВИ*

Опера ,,Црногорци“ Карла Бендла, настала

прије стотињак година у Прагу, доживјела je ве-

лики успјех. Иако uнcпupucaнa црногорским бор-

бама за слободу, остала je непозната Црној Гopu

Тридесет година послије настанка опере Les Montenegrins францу-

ског композитора Лимандера, која je први пут изведена 31. марта

1849. године у Комичној опери у Паризу, чешки композитор Ка-

рел Бендл завршава у Прагу истоимену оперу Černohorci.

Није случајно да се ово музичко дјело, инспирисано црногор-

ским мотивима, појавило у Прагу, славистичком центру онога доба.

Слободарски дух и побједе Црногораца у борби против туђина биле

су предмет широког интересовања чешке јавности. У сликарству,

нашли су одраза код Јарослава Чермака, Франтишека Звјежине, a у

литератури код Јозефа Холечека. Штампа je, такође, доста писала о

Црној Гори, a и посјете Чеха нашим крајевима биле су све чешће.

Подстакнути идејама словенске узајамности, у другој половини 19.

вијека, многи чешки музичари долазе у јужнословенске земље и ту

сa успјехом раде нa развијању музичке културе. Неки од њих ства-

рају вриједна музичка дјела, користећи мотиве нашег народног ме-

лоса. У Црној Гори су у том времену најзапаженије улоге одиграли

чешки музичари и композитори Шулц, Толингер и Вимер.

Карел Бендл je један од најпознатијих чешких компози-

тора и дирегената и, уз Сметану и Дворжака, стоји у самом

врху чешке музике. Рођен je у Прагу 1838. године. Ту je завр-

шио музичке науке на високој оргуљашкој школи. Врло рано

*

Текст „Црногорци у чешкој опери“ преузет из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 83-91, и допуњен текстом о опери Јована, објављеним у листу Побједа, 19. априла

2003, стр. 36. Наслов је промјењен у складу са садржајем. (Прим. ур.)

7

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

одлази у иностранство. Већ 1864.

године ради као други диригент

опере у Брислу, затим диригује хо-

ром у Амстердаму. Послије боравка

у Паризу враћа се кући, диригује по-

знатим хором ‘Хлахол’.

Једно вријеме предаје на конзер-

ваторијуму, помаже младом Двор-

жаку, хоровођа je руске цркве у Пра-

гу, поново одлази у иностранство и

ради у Ници и Лугану. Највеће при-

знање добио je 1890. године, када je

изабран за члана Чешке академије.

Његов je стваралачки опус врло оби-

ман: садржи 11 великих хорских дје-

ла с оркестарском пратњом, кантате

и баладе, десетак инструменталних

дјела, међу којима и Југословенску рапсодију, написану 1881. го-

дине; компоновао je 12 опера, међу којима су и Црногорци, двије

оперете и један балет. Тешко je чак и процијенити број хорских

пјесама које je Бендл написао. Али, нарочито су му познате Ци-

ганске мелодије. С успјехом je пи cao и црквену музику. Није било

хора у Чешкој који на репертоару није имао коју Бендлову пјесму.

Његова популарност je била толика да je поводом његове смрти

1897. године штампа писала да, послије Сметанине смрти, чешка

музика није доживјела тежи губитак.

Бендл никада није био у Црној Гори али je, понешен њоме и

идејама националног препорода, приступио темељним припрема-

ма да створи оперу Црногорци, као дјело трајне вриједности. Дуго и

марљиво je студирао пјесме југословенских народа и оријенталну

музику, да би пронашао музичке форме и садржаје карактеристич-

не за наше поднебље. Либрето за оперу написао je Ј. О. Весели, с

великим амбицијама и увјерењем да у њега уноси нешто ново,

специфично чешко, као Сметана који je то урадио у музици. Кри-

тичари су, међутим, оцијенили овај његов рад као неуспјело дјело.

8

Културна баштина II Избор

Уствари, његове претензије превазилазиле су његове литерарне

могућности. Весели je умро веома млад и није дочекао извођење

опере. Радећи на опери, Бендл je био задовољан либретом. Али, тек

након извођења опере, увидио je његове слабости. Композитор je

оперу завршио 1879. године, прије свог другог одласка у иностран-

ство. Ha конкурсу, опера je добила награду и према пропозицијама

требала je бити изведена на великој сцени Народног позоришта.

Баш у то вријеме, радови на изградњи Народног позоришта

у Прагу били су у пуном јеку. Позориште се градило 13 година,

добровољним прилозима цијелог народа. Понос чешког народа,

велелепна зграда, грађена пo пројекту чувеног чешког архитекте

Зитека, била je завршена 1881. Све на њој било je урађено руком

чешких мајстора и умјетника, и с правом je позориште носило на-

зив народно. Незванично, почело је рад 11. јуна 1881. извођењем

Сметанине националне опере Либуша. Због накнадних радова,

представе су биле одложене до јесени, када се планирало и све-

чано отварање. У програму који je објављен у Позоришном листу

(бр. 1. из 1881.) најављено je и извођење Бендлове опере Црногор-

ци, и то одмах послије Либуше. У најави се веома похвално пише

о стваралаштву композитора, a као лирик и драматичар ставља

се у ред са Сметаном. За Црногорце се каже да je сиже узет из по-

сљедњих сукоба Црногораца с Турцима. Била je то прва Бендлова

опера у којој се осјећао утицај народне музике.

Изненадни пожар који je у позоришту букнуо 12. августа 1881,

уништио je све што се годинама стварало. Глас Црногорца je тим

поводом писао: „Велика несрећа постигла je честиту нашу браћу

Чехе. Зграда њиховог Народног позоришта, дивна, величанствена

зграда, коју су они подигли прилажући новчић пo новчић пунијех

тридесет година, и коју су градили пунијех тринаест година, ево

се прошле неђеље уждила и за три уре сва изгорела! Три милиона

фјорина изгоре у прах и пепео, само голи зидови стрше небу у ви-

сине... Не зна се којим je узроком ватра у згради букнула, сумња се

и на пакост њемачку... За сада нека приме и наше братско учешће

у жалости својој“.1

1

Глас Црногорца, бр. 33, 1881.

9

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Тако je пожар одложио извођење опере Црногорци на сцени На-

родног позоришта. Пошто су припреме већ биле у току, одлучено je

да се премијера ипак одржи, само у другом, ‘Новом чешком позо-

ришту’, у Краљевским Виноградима у Прагу, и да се њоме означи

свечано отварање позоришне сезоне. У међувремену, Бендл се вра-

тио из иностранства и 11. септембра 1881. године Црногорци су први

пут приказани прашкој публици. Критика je, углавном, добро писала

о опери, истичући музику и указујући на велике недостатке либрета.

Тако критичар В. В. Зелени тим поводом пише: „Без обзира на на-

ционалну шароликост цијеле композиције, инструментална драж и

њежност хорског дијела дјелује непосредно, те je могуће да ће Црно-

горци придобити сталну омиљеност код позоришне публике. Први

успјех je био одличан, a извођење у суштини врло добро. Сигурно да

ће се драмска и уопште умјетничка вриједност дјела у даљем току

моћи јасније сагледати, и можемо се надати и радовати да je број на-

ших оригиналних опера сада повећан дјелом које има вриједности и

које je способно да успјешно конкурише на позоришној сцени.

Црногорци су веома згодни за сцену Великог народног позоришта,

али недостаци либрета, посебно, говоре да би се у великом простору

још више осјећали и зато je потребно направити одговарајуће исправ-

ке, што није тешко“, завршава овај познати критичар. Интересантно

je навести реаговање самог композитора, које je изнио у писму свом

пријатељу Рудолфу Ајценталеру: „Драги пријатељу“, пише Бендл,

„либрето Црногораца je уистину тако – тако, има ненадахнутих мје-

ста, која човјек може примијетити тек на сцени. Ако дођете у Праг,

увјерићете се сами. С музиком смо ja и публика доста задовољни,

само господа извјештачи негодују, али рекао сам им, знате што? Кад

не буде код мене никаве фантазије и кад ми ништа не буде падало

на памет, почећу и ja писати у том вашем кожном стилу, како то ви

желите, за сада ми то хвала богу није потребно. Да знате, били су

бијесни!“ Даље Бендл у писму резигнирано говори о насталим при-

ликама и односима између музичара у Прагу, и посебно се осврће на

изјаву композитора Фибиха који се негативно изјаснио о опери, ре-

кавши да ће свакоме дати 20 дуката ко у Црногорцима нађе неку ме-

лодију. Бендл je на то одговорио лаконски, да он нажалост не може

10

Културна баштина II Избор

толико да плати, али да je спреман да за туце мелодија из Браника

( опера Фибиха, п. а. ) дâ шестицу, „Више и при најљепшој жељи не

могу. Много бих штетовао ...“, каже Бендл у писму. Из пера сталног

позоришног критичара, новина Позоришни лист (бр. 30, 1881) доно-

си веома позитиван приказ опере. „Романтичка опера у три чина од

Карла Бендла, пo либрету Ј. О. Веселог, најважнија je од три до сада

написане његове опере, награђена je акцеситом на конкурсу, и зато

je требало да буде изведена у Народном позоришту послије Либуше.

Упркос слабом либрету, ово je одлично дјело. У посљедње вријеме се

давала Бендлова опера Индијска принцеза која се не може упоређи-

вати с овим његовим најновијим дјелом. Црногорци имају пријатну

музику, лако схватљиву, умјетнички вриједну, карактеристичну пo

народним мотивима, који толико зраче из овога дјела. Југословен-

ско обиљежје носи главна арија Милоша и Илије у првом чину, као

и пјесма Многаја љета. У другом чину се истиче црногорски хор и

српско коло, a у трећем, тужбалица Милице и арија кнеза. Турским

оријенталним карактером обојена je музика женског хора у првом

чину и у финалу у трећем чину, балет и изванредна арија Зајме. Вје-

ровати je, послије првих двију представа, да ће Црногорци бити једна

од наших најпопуларнијих опера ...“, завршава критичар.

„Црногорци“ су били на репертоару позоришне сезоне 1881.

године и 1883. године. Позоришни лист je о њима поново писао

1883. године указујући на неке недостатке извођача и истичући

потребу да се либрето преправи.

Послије великог пожара који je задесио Народно позориште,

чешки народ je још једном показао велико родољубље и спремност

да заједничким средствима обнови изгорели театар. Радови на об-

нови су трајали пуне двије године и свечано отварање je било 18.

септембра 1883. Ha ову свечаност били су позвани представници

словенских земаља, али из Црне Горе није био нико. Глас Црногор-

ца je и овога пута поздравио овај велики празник чешког народа и

дао кратак опис прославе с коментаром говора чешког вође Ригера,

који je обраћајући се умјетничком особљу и интенданту истакао

њихову одговорност за рад и дјеловање театра, једине сталне народ-

не позорнице, отворене пожртвовањем цијелог народа, приносима

11

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

сиромашних удовица и радника,

који можда никада неће видјети

позориште.

„Умјетници нека би промис-

лили, да ова кућа није грађена за

шпекулације, нити да задовољује

љубопитство, већ да учини за до-

ста највише умјетничкој цијељи,

да има да буде школа за усавр-

шавање и учење језика, школа у

којој ће се репродуцирати народ-

на пјесма у ријечи и свирци, да

дјела чешких писаца нађу с ово-

га мјеста пут другим народима

и посвједоче да чешка умјетност

не заостаје иза умјетности дру-

гих народа ... Народ с оваквом

Илустрације сцена из опере Црногорци

животном снагом не мора се

плашити за своју будућност. Та-

ком пожртвовању и такој истрајности мора се свако поклонити.

Слава народу чешком“, завршава Глас Црногорца.2 Ово реаговање

Гласа Црногорца, треба повезати с одјеком који je у Црној Гори

имала акција градње чешког позоришта. Јер, већ у марту 1884. на

Цетињу je покренута широка акција за прикупљање добровољних

прилога за градњу Зетског дома, прве позоришне куће у кнеже-

вини Црној Гори. Подстакнути примјером Чеха, из разних крајева

земље стизали су прилози, a међу њима било их je и из Чешке.

Тек 1886. године опера Црногорци доживљава своје прво из-

вођење на сцени обновљеног Народног позоришта у Прагу. Позна-

ти чешки сликар Виктор Олива за ту прилику израдио je посебан

плакат, a часопис Zlatna Praha доноси приказ представе. Радило се

о новој поставци опере. Истиче се веома успјело вођство и поставка

диригента Чеха. Критичар je и овога пута указао на слабости ли-

брета, јер га нико у међувремену није поправљао. Публика je оперу

2

Глас Црногорца, бр. 51, 1883.

12

Културна баштина II Избор

примила веома топло, a позоришној управи je препоручено да ово

дјело има на свом репертоару. Колико су још пута Црногорци били

изведени и када, нијесмо успјели пронаћи. У Чехословачкој енци-

клопедији умјетности (т. VIII, 1935. г.) пише: „Послије пожара у На-

родном позоришту упалило се свјетло за ново позориште. Приказа-

ни су Црногорци. Они су имали буран успјех. Томе су допринијели

јаркост националне ношње, оријентални мотиви у игри и музици,

романтизам материје. Критичари су прецијенили ову оперу“.

Зачуђује податак да у црногорској штампи нијесмо наишли ни

на помен ове опере. Глас Црногорца je донио вијести из Чешке,

писао je у неколико наврата и о позоришту, али оперу није ни

поменуо. И касније, све до данашњих дана, ова опера je остала

готово анонимна за Црну Гору. Поменуо ју je само др Перо Шоћ,

истраживач наше културне историје.

Јавор, лист за забаву, поуку и књижевност, који je излазио у Новом

Саду, у броју 33, за 1878, у рубрици ‘Разно’, донио je садржај либрета

ове опере, који у цјелини доносимо. Иза потписа ‘Сложио – дс‘, како

je утврдио др Отон Беркопец, стоји Коста Ивковић. Ево тог текста:

13

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

САДРЖАЈ ЧЕШКЕ ОПЕРЕ „ЦРНОГОРЦИ“.

Романтичка опера у три чина.

Написао Ј. О. Весели, компоновао К. Бендел.

ЛИЦА:

Кнез Петар II Петровић-Његош, владика Црне Горе.

Никола Кнежевић

Милош Мартиновић, поглавар

Љубота, тајни потурчењак

Милица, жена Милошева

Стеван, синчић Љуботин

Илија, стари гуслар

Хусејин, турски паша

Зајма његова кћи

Јусуф, турски официр у једној пограничној тврђи

Црногорке, Црногорци, Турци и Туркиње

I. чин

Стеновита покрајина на граници

Црногорској. – Зајма у пратњи тур-

ских девојака – које хвале бога за

красни дан – увијена у црногорски

плашт чека Милоша, јер га љуби, па

му то и рећи хтеде. Милош долази

песмом славећи домовину своју,

најављује Зајми на понуду њену

да већ има љубу која га и у боју не

оставља; увређена љубав Зајмина

помишља на освету. Поглавари и

народ црногорски чека кнеза, који

беше од паше у Подгорицу ради

примирја позван, па вероломно за-

Ирма Реихова која је тумачила улогу

Зајме. Рад Јана Вилимиха, 1884.

робљен, да га по уговору с пашом

14

Културна баштина II Избор

златом откупе; Црногорци чекају са откупом кнеза, међутим

гуслар пева како је паша матер Николину заробио, те овај осве-

том распламћен чини још чвршће побратимство са Милошем.

Турци долазе с кнезом. Црногорци дају откуп али и освету им

наглашавају, и кнез Богу се помоливши чини припреме за војну.

Паша и достојници се саветују с Љуботом како би помогли својим

пријатељима којима смрт од Црногораца прети; Зајма изјављује

оцу да љуби Милоша, побратима Николина, чију је матер паша

уграбио; то исто жели и Зајма с Милошем и Љубота даје савјет да

Милоша у двор пашин позову, гдје ће наћи побратимову матер, те

том приликом пренесу оружје својим пријатељима. Јусуф скупља

војску да осујети освету Црногораца; Љубота за свој савет постаје

четовођа њихов. Зајма једва чека час, да угледа момка, кога тако

силно љуби.

II. чин

Вече је. Табор црногорски где жене помажу мужевима пушке на-

бијати. Милош се стара да их не би Турци преварили и потајно се

приближили; Милица показује дивне особине праве Црногорке.

Балерине обучене као Црногорке играју коло; разилазе се, за њима

иде Милица и Црногорке, а Црногорци одлазе да чувају стражу од

Турака. Љубота долази и прича Милошу о Николиној матери, како

тужи и како ће ју Милош још ове ноћи ослободити моћи; Милош

одлази да ослободи матер побратима свога а оставља Љуботу за

вођу Црногорцима док се он не врати. Љубота шиље свога сина

Хусејину да му вест јави, a Црногорце одводи на друго стење из-

говарајући се да бољу заседу тражи. Ту прилику употребе Турци

с пашом и донесу оружје; скрију се, Љубота се заклиње паши да

ће бранити веру своју и да ће полумјесец подићи на Цетиње, где

ће он пашом постати; Никола не виђен чуо њихов разговор, убија

Љуботу и позива Црногорце да Турке побију. Црногорци се врате,

побију се с Турцима који бегати стадоше. Стеван мора Црногорци-

ма да пут покаже у Хусеинове дворе, да ослободе Милоша.

15

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

III чин

Ноћ je. У двору Хусејиновом. – Зајма очекује Милоша; њој савје-

тује Хусеин да га задржи да не би у мрежу пао. Милош улази кроз

прозор у собу, од Зајме мисли да je мати Николина и моли je да

с њима пође; Зајма подигне вео, изјављује му љубав њену, он ју

љубити неће, него иште да она с матером за њим пођу, a Зајма

зове оца у помоћ. Хусејин му вели да je заробљен и да их je Љубо-

та издао; Милош чувши вику Црногораца полети с ханџаром на

пашу, Зајма га задржи и Хусејин Милоша лако рани. Ступају Цр-

ногорци, Никола видев Милоша рањена полети Хусејину и пробо-

де га мачем; Милица као Црногорка осећа своје боље и пo смрти

Милошевој у Николи побратима тражи; но Милош je јунак – лав,

који не подлеже једној рани, и теши Милицу. Кнез са Црногорци-

ма и Црногоркињама долази у помоћ пређешњим; певају песму

„Онамо, онамо...“ и благодаре бога да им оружје благословио.“

Иако je приређивач овог текста стилски и језички слабо пре-

нио садржај либрета, намеће се закључак да су чешки критичари

били у праву када су истицали његове слабости. Додајмо и то да je

Весели, уводећи у текст Његоша као историјску личност, приказао

гa као кнеза и владику, a познати случај с откупом владике Да-

нила приписао њему. Да je био жив, вјероватно би аутор либрета

сам начинио исправке након критике и можда би то утицало да се

опера дуже задржи на репертоару чешких позришта, a и да се нађе

на сцени неког нашег театра.

Зна се да су партитуре опере сачуване, a налазе се у Народном

музеју у Прагу. Вриједно би било да се наши музиколози упознају

с њима и пруже нам прилику да чујемо, барем у фрагментима,

дјело које je настало прије сто година, као плод искреног умјет-

ничког надахнућа и виђења једног времена кроз музику, чији je

творац наш пријатељ и умјетник из Прага.

*

16

Културна баштина II Избор

Непозната Црној Гори остала је још једна

чешка опера, Јована, изведена 1939. године

у Острави у Моравско-слеском Народном

позоришту, а њен аутор је Јарослав Вогел

(1894-1970.), један од еминентних чешких

музичара двадесетог вијека. Студирао је

на Музичкој академији у Минхену у кла-

си композитора Витеслава Новака, био је

члан Дворжакове школе и курса de Vicent

d’Indy у Паризу. Његова каријера почиње

у Народном позоришту у Прагу; био је ру-

ководилац хора опере у Плзењу; директор

опере у Острави; диригент оркестра у На- Јарослав Вогел (1894-1970)

родном позоришту у Прагу; шеф оркестра

Филхармоније у Брну, и друго.

Јарослав Вогел је написао четири опере: Мареја (1922.), Мистр

Јира (1924.), Јована (1935-1937.), Hiawatha (1965.), као и више инстру-

менталних дјела и соло пјесама... ( Мала енциклопедија чешке опере)

Премијера Јоване била је 30. марта 1939. године у Народном

позоришту у Острави у Моравској. У Дневним новинама објављен

је приказ представе који у скраћеном преводу наводимо: „Јарослав

Вогел, директор опере НДМС поставио је на нашој сцени оперу

Јована са пуним успјехом. Подстрек за ово дјело нашао је у причи

црногорског народног пјесника Мићуна Павићевића, веома реа-

листичној и убједљивој, са значајном драматуршком напетошћу.

Јарослав Вогел је познат у драмској уметности, као дугогодишњи

диригент наше опере. Он је умјетник изванредног квалитета који

је из текста овог дјела успио да искористи све фолклорне елемен-

те Догађаји се збивају крајем деветнаестог вијека у црногорском

селу за вријеме борбе са Турцима ...

У главној улози Јоване наступила је као гост Штеп. Јелинкова,

убједљиво и у драматурском заносу свог раскошног умјећа.

Велики значај дат је улози Марије, коју је изванредно одигра-

ла Божена Михлева ... Важна је и улога Мила, мјесног јунака, коју

је успјешно одиграо Бох. Хромадка, посебно се истицао у лирским

17

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

сценама. Тројица Маријине браће: Фер. Котас (Раде), Јосеф Жижка

(Нико) и Петр Бурја (Душан). Жижка је поред тога играо и гуслара

у првом чину. Велики пјевачки удио припао је и Јану Пацлову у

улози сеоског предводника.

Посебно сликовито показао се и Л. Хавлик у типичној улози

попа. У женским улогама истакле су се још Милада Мусилова у

улози чобанице, и Хелена Земанова као сеоска старица. Утицајан

је био и дјечји хор у другом чину. Композитор је сам режирао

оперу; оркестар је дјеловао складно, како у солистичким пар-

тијама, тако и у цјелини. Карел Константин је остварио на сцени

убедљиве народне колоритне и животне сцене. Црногорска но-

шња и фолклорне сцене дјеловале су убједљиво и дочаравале су

мјесто догађаја. Ловоров вијенац композитору и цвијеће осталима

најљепши и заслужени су дар свима учесницима.“

Премијера опере Јована изведена је у марту 1939, у мјесецу у

којем је Чехословачка била окупирана од стране фашистичке Ње-

мачке. Ваљда је то и разлог што у Библиографији о Црној Гори на

чешком језику има само једна јединица о овој опери. У црногорској

штампи Јована се сада први пут помиње.

18

ПРОЉЕТНИ ЦВИЈЕТ*

ЗАШТО У ОНДАШЊОЈ ЦРНОГОРСКОЈ ШТАМПИ, А И КАСНИЈЕ, СВЕ

ДО ДАНАШЊИХ ДАНА, НЕМА НИ ПОМЕНА О ОВОМЕ ЗНАЧАЈНОМ

КУЛТУРНОМ ДОГАђАЈУ

У Библиографији о Црној Гори на чешком језику налазимо занимљив

податак о извођењу црногорске опере књаза Мирка Прољетни

цвијет у Монте Карлу. Идући тим трагом, као одговор на молбу,

Словенска библиотека у Прагу послала нам је фотокопију једног

кратког прилога који је објављен у ревији за позоришна питања

Дивадло 1, и ми га у преводу доносимо:

„Црногорска опера. Црногорски принц Мирко, млађи син

краља Николе, наслиједио је, рекло би се, пјеснички и умјетнич-

ки дар свога старога, али још свјежега и великога оца. Мирко је

компоновао у посљедње вријеме оперу Прољетњи цвијет, дјело

које се одликује необичном привлачношћу. Одломци из ње су

крајем новембра изведени бањским оркестром у Монте Карлу,

гдје краљевић борави.“

Дивадло (Позориште) у коме је објављена ова вијест је озбиљ-

на ревија у којој су се у посебној рубрици редовно пратила позо-

ришна збивања у словенским земљама. Поред тога, ако се има у

виду велики утицај чешких музичара у Црној Гори; редовно и ак-

тивно писање чешке штампе о политичком и културном животу

Црне Горе, тешко се може посумњати у вјеродостојност вијести.

Са друге стране, с правом се намеће питање зашто у тадашњој

црногорској штампи, и касније, све до данашњих дана, нема ни

помена о овоме значајном културном догађају. Покушали смо

одговор потражити у Дворском музеју на Цетињу, у његовој пре-

богатој библиотеци, која, поред осталих драгоцјених књига, чува

*

Преузето из: Побједа, 24. мај 2003, стр. 39. (Прим. ур.)

1

Divadlo, Praha, 1913/1914, бр. 1, стр. 17.

19

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

и преко хиљаду и пет стотина музикалија. Фонд музикалија је

каталошки обрађен и у њему се налазе сљедећа дјела књаза Мир-

ка: Изгубљена срећа, за један глас уз пратњу, Лајпциг, 1912; Моја

лира, Лајпциг, 1912; Ferdinand Marsch, Roma, (s.а); La petite fleur du printemp, Valse pour piano, Roma (s. a.); На липару, Лајпциг, 1912.

Дакле, међу Мирковим дјелима нема опере Прољетњи цвијет.

Међутим, постоји дјело La petite fleur du printemp, Valse pour piano,

које у преводу гласи Мали прољетњи цвијет, валцер за клавир,

штампан у Риму без навођења године штампања. Да ли је мо-

гуће да је то Мирково дјело изведено у Монте Карлу, а објављена

вијест да се ради о опери?

Да ли је ова вијест тачна? Да ли је опера Прољетњи цвијет

прво, и до сада једино дјело из овог музичког жанра које је компо-

новао један Црногорац? Та, и друга питања у вези са овим текстом

траже прави и пуни одговор. Наша је жеља била да објављивањем

ове вијести подстакнемо музикологе да свестраније приступе

проучавању црногорског музичког наслеђа и цјеловито оцијене

дјело књаза Мирка Петровића.

Очекивати је да ће црногорски принц

Никола Петровић, Михаилов син и

унук књаза Мирка, користећи своја по-

знанства и утицаj, заинтересовати се

за стваралаштво свога дједа и помоћи

да се коначно утврди да ли је он заиста

написао ову оперу, да ли су сачуване

њене партитуре, и гдје су. За принца

Николу Монте Карло није далеко.

Више истраживача црногорске кул-

турне прошлости, почев од др Пера

Шоћа, Риста Драгићевића, др Ђока Пејо-

вића, и других наводили су називе

штампаних и необјављених компо-

зиција књаза Мирка, али нико у тим

пролазима није ни наговијестио његов

рад на опери.

20

Културна баштина II Избор

Животописа књаза Мирка нема, он није био предмет посебног

научног интересовања и зато су биографски подаци о њему доста

оскудни.

Књаз Мирко родио се на Цетињу 1879. године као девето дије-

те књаза Николе и књегиње Милене. Од раног дјетињства био је

породични љубимац и доста ствари од малена гледало му се кроз

прсте. Од малена је исказивао таленат за музику и благодарећи

своме учитељу, изванредном чешком музичару и композитору

Роберту Толингеру, у току седмогодишњег музичког школовања

солидно је савладао солфеђо и технику компоновања.

Врло млад почео је да путује по свијету. Опчињен је био лије-

пим женама, годио му је публицитет, а претендовао је и на пре-

сто. Заљубио се у Наталију Константиновић и упркос противљењу

династије Обреновић оженио се њоме 1902. године.

Свадба је усљед тога била без помпе. Брак је почео романтич-

но, али није био срећан. Мирко је отпочео са новим љубавним

авантурама и Наталија је напустила Цетиње 1912. године, мада

се нијесу развели. У браку са Наталијом имао је пет синoва; два

прва сина умрла су му од епидемије; касније су се родили Миха-

ило, Павле и Емануел. Послије капитулације Црне Горе Мирко је

био интерниран у Подгорици у резиденцији на Крушевцу. Ту је

остао до 1918. kада је, тешко болестан од туберкулозе, пребачен на

лијечење у Беч и исте године тамо и умро. Парастос на Цетињу

служио му је митрополит Митрофан Бан, а пјевало је друштво

Његош, под руководством Фрања Вимера. Двије године након ње-

гове смрти Наталија се поново удала. (Подаци из књиге М. Јовиће-

вића Вјенчања на црногорском двору. )

21

НЕПОЗНАТЕ ФРЕСКЕ МИЛА

МИЛУНОВИЋА HA ЦЕТИЊУ*

Првијенац фреског сликарства Мила Милуновића, композиција

слика изведена на зидовима бивше капелице у Даниловој бол-

ници, нестала је заувијек. Милуновић је те слике радио у својој

двадесетој години, у вријеме кад je са својим народом преживља-

вао тешке дане аустријске окупације. Он je у овом дјелу изразио

тугу и бол, патњу и страдања народа, коме je увијек слобода била

највећи симбол.

Једини писани извор о овоме дјелу пронашли смо у Цетињским

новинама, листу који je издавало Војно генерално гувернерство

за Црну Гору. У броју 213 од 29. августа 1918. објављен je приказ

овог дјела под насловом „Капела у Даниловој болници“. Текст тог

умјетничког приказа гласи:

„Тихо, нечујно, без икакве рекламе, настало je у овдашњој

Даниловој болници дјело праве умјетничке вриједности. –

У неугодним просторијама нузгрдне зграде узето je мјесто

за нову капелу. Градњом управљао je технички официјал

господин Крал, који je с много љубави и интереса за ово

дјело, настојао, да збором и твором потпомогне свакога,

који je у раду учествовао. Бизарно дјело, гдје je ускоћа про-

стора и ограничена могућност набаве техничких средстава

присилила умјетника на многа тешка ограничења, те je

често био присиљен на презрену имитацију материјала,

да би ипак из свију тих ограничења и потешкоћа створио

нешто цијелога, и ваљанога.

*

Преузето из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 105-107. (Прим. ур.) 23

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Мило Милуновић, творац тога дјела, знао je да уско спаја

најстарије с најновијим, романско-бизантско с импресиони-

стичким мотивима. Сликарије зида, које у ситним бојама

показују мозаик-мотиве, који требају да сјећају на оно доба

када je крилати лав још држао своје шапе над Црном Гором,

подлога су великих фигуралних приказа, који покривају зи-

дове лијево с улаза и с обију страна олтара. Скроз наш кроз

модеран, слиједи овдје Милуновић идеалу љепоте наших

дана, његова лица су велики, мршави, коштуњави и екста-

тични људи, покојници, његов Христос, убијени, жртвовани.

Блиједа, болна лица, руке, отврднуле у раду – није то чисти

сјај, ведро чело, благи поглед и зраз лица, како га гледаше

мајстори ренесансе, нити наивна вјера староњемачких тво-

раца, a још мање нивелирајућа појава грађанскога Спаси-

теља наших дана, како га створише новоромантичари, Ухде,

као посљедњи, касно рођени тога друштва приказује, а није

ни сликарство легенда, пуно љубави и анегдота једнога

Schwinda, које је Liebenwein тако сјајно наставио. Властита je

то, демонска мистика, Христос je то, у чијем се лицу одразује

сва бол тешких ратних година, посредник, који је жртвован,

и навјеститељ да његова жртва има да доноси спасење и

од тешког терета, који данас штити човјечанство у времену

које испуњавају крвави бојеви.

Милуновић види Њега и свете жене својим оком Црно-

горца; црнокосе, болне појаве, дјеца су његова народа, које

показује на зидовима, вјеран и у томе класичним узорима.

Јевреји Рубенса, Римљани Вернета су конационалци умјет-

ника. Дирер пушта њемачке слуге да страже код крста Спа-

ситеља, a његов Исус je плав идеалиста, како су изгледали

душевни великани његова доба.

Благо свијетло пада из уских, бојадисаних прозора на ту

творбу своје врсте. У озбиљним данима створен je споменик

као трајна мисао, чедо нужде и сиротиње крутога времена.“

Ko je аутор овога текста нијесмо могли утврдити, јер се он

није потписао. У издању листа на њемачком језику Cetinger Zeitung

24

Културна баштина II Избор

објављен je готово идентичан текст и аутор се потписао са ини-

цијалима. О. в. Р. Трагајући за рјешењем ових иницијала прегле-

дали смо издања листа на њемачком и нашем језику и наишли на

више прилога са истовјетним потписом и са тематиком из кул-

турно-умјетничког живота (чланак о војној архитектури, и други).

Чланци на нашем језику су потписани са О. пл. Р., што би значи-

ло да je аутор имао титулу племића. Kao познавалац ликовне

умјетности, критичар je дао високу оцјену Милуновићевог рада,

и изразио, у постојећим условима цензуре, пријатељска осјећања

према нашем народу и дао хуману осуду рата. To нам даје за пра-

во да аутора текста тражимо у неком од чешких функционера

у аустријској војсци нa Цетињу, који je, вјероватно, и омогућио

умјетнику да у оно доба реализује своју замисао.

Колико нам je познато, ни у једном биографско-естетском

приказу Милуновићевог стваралаштва (за текстове објављене у

црногорској штампи то можемо поуздано тврдити), није поме-

нут овај рад. Чак и његов најбољи пријатељ Сретен Стојановић

у чланку „Мило Милуновић, сликар“, објављеном у листу Млада

Зета, Подгорица, 1929. године не даје овај податак.

Не сјећамо се да je Милуновић било гдје помињао ове фреске.

Покушали смо да обновимо сјећања некадашњих Милових прија-

теља који сада живе на Цетињу. Његов интимни друг из младих

дана, Косто Ћуфка, сјећа се да га je Мило водио у капелицу, по-

казивао му и објашњавао смисао сликаних мотива, жалио се на

недостатак боја, што га je приморавало да неке прави сам од чађе

и угља. Исте године када je радио фреске, Мило Милуновић je

израдио и изванредни портрет Коста Ћуфке, прво у акварелу, a

затим други у уљу. Портрет се и данас чува у његовој кући на Це-

тињу. Неколико старих медицинских радника Данилове болнице

описали су нам ентеријер бивше капелице. Први дио заузимала

je мања просторија која je служила за сецирање, a у другом дијелу

налазила се капелица чији су зидови били исликани фрескама.

Данас, на мјесту некадашње капелице, налази се болнички ма-

газин за храну. Преградни унутрашњи зидови су срушени, a оста-

ли су већ више пута стругани и кречени. Заједно са стручњаком

25

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

за фреско сликарство, академским сликаром Брајовићем, скидали

смо више слојева малтера и креча у нади да су бар неке компози-

ције сачуване. Фрескама нема ни трага.

Нијесмо могли утврдити када je капелица преуређена, када

су фреске уништене и ко je то учинио. Појединци се сјећају фре-

сака и капелице још тридесетих година. Затим je изграђена нова,

данашња капела, на сасвим другом мјесту. Тако je нестало дје-

ло од изванредне умјетничке вриједности, уништено je, ваљда,

одлуком неког предратног начелника, родни град Милуновића

осиромашен je тиме.

Критичар у Епохи још 1930. године je написао о Милу: „Црно-

горац пo рођењу, Југословен пo мисли и осјећању, космополит пo

својој умјетности, он чини част нашем народу“. Цетиње, његово

родно мјесто није још ничим трајно обиљежило његово прису-

ство. Вријеме je да се то уради.

26

МУЗИКА ЗА ПЈЕСМУ „ОНАМО,

‘НАМО“ КРАЉА НИКОЛЕ, КОЈУ ЈЕ

КОМПОНОВАО ДАНИЛО ПЕТРОВИЋ

ЧУВА СЕ У ПРАГУ*

Прошло је десет година од када је Централна библиотека Црне

Горе у оквиру едиције Црногорска библиографија објавила двотом-

ну, свеобухватну и научностручно утемељену Библиографију о

Црној Гори на чешком језику. Њени аутори, др Зденка Раднхункова,

данас директорица Словенске књиховне у Прагу, и др Михела Ре-

хакова, водећи библиограф исте библиотеке, овим дјелом увелико

су задужили Црну Гору, дајући немјерљив прилог проучавању цр-

ногорске историје, посебно њеног културног насљеђа. Међутим,

ово богатство информација остало је недовољно искоришћено.

Несхватљиво је са научно-информативног становишта да данас

наше културне и научне институције недовољно користе сред-

ства информационе технологије за комплетирање монтенегрине.

Такав закључак стекли смо бавећи се проучавањем културних

веза између Црне Горе и Чешке. Читаво богатство нових података

садржи ова библиографија, нарочито са подручја музичког живота,

гдје су Чеси понајвише учинили за развитак ове гране у Црној Гори.

Међутим, ни једно од ових издања не можете наћи у нашим

библиотекама. Црногорски музиколози ову библиографију као

извор података за своју област нијесу користили. Примјера има

доста; овога пута навешћемо изворе за црногорску химну.

Зна се да је прву црногорску химну Убавој нам Црној Гори

компоновао 1870. године Чех Антун Шулц на ријечи пјесника Јо-

вана Сундечића. Послије њега, на исти текст Ј. Сундечића музи-

ку за химну је написао даровити и први школовани црногорски

*

Преузето из: Побједа, 12. јул 2003, стр. 46. (Прим. ур.)

27

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

музичар Јован Иванишевић, а на то га је, како је говорио, побу-

дило „силно осјећање жудње за својом домовином“. Послије зав-

ршетка прашког конзерваторијума, пред сам повратак у домови-

ну, несрећним случајем Иванишевић се 1889. године утопио у

водама Влтаве.

Пјесма краља Николе Онамо, ‘намо!... , написана 1867. године,

полако је у народу постојала све популарнија и, без обзира што

није утврђено да је званично прихваћена као нова државна химна,

28

Културна баштина II Избор

у јавности се сматрала државном химном Црне Горе. Популарно-

сти ове пјесме, свакако је, поред текста, који је у оно вријеме одго-

варао политичком и националном програму Црне Горе и Србије

допринијела и мелодија пјесме коју је написао Даворин Јенко.

Колико је ова пјесма постала популарна, поготово послије

проглашења Црне Горе за краљевину и током балканских ратова

илуструјемо и подацима да је само у Чешкој Онамо ‘намо!... до-

живјела више од двадесет издања. Сва та издања, углавном, ову

пјесму третирају као црногорску народну химну; у вијести која је

објављена у прашкој штампи 1912. године пише да је та пјесма по-

стала званична државна химна. На чешки језик је ову пјесму први

превео Ј. Холечек, а затим Ј. Худец, преводилац Горског Вијенца.

Међу наведеним бројем посебних изања пјесме Онамо, ‘намо! ...

штампаних у Прагу, право откровење представљају издања ове

Николине пјесме са музиком коју је компоновао његов првијенац

– син Данило Петровић. До сада се знало за Николиног млађег

сина Мирка, као музички даровитог човјека, за његове објављене

композиције, међу којима је, могуће, и опера Прољетњи цвијет.

Сада сазнајемо да се и Данило опробао у овом жанру умјетнич-

ког стваралаштва. Познати чешки издавач музикалија, предузеће

‘Емануел Стари’ из Прага, основано 1867, објавило је четири по-

себна изања ове пјесме, са музиком Данила Петровића, и то: за

клавир, за цитру, за оркестар и за блех музику. Цијена првих двеју

композиција била је 80 круна, а композиције за оркестар коштале

су по 240 круна; на издањима пише да су ауторска и издавачка

права заштићена и да се издања не смију умножавати. Љубазно-

шћу Словенске књиховне из Прага добили смо једну фотокопију

посебног издања ове пјесме са музиком Данила Петровића, коју

је за цитру прилагодио Карел Ј. Цибула; на крају музикалије, стра-

ници 5, дат је и текст пјесме Онамо, ‘намо!... преведен на чешки

језик. На издању пјесме није наведена година објављивања, али

на насловној страни пише „Текст црногорског краља Николе“, што

значи да је музикалија штампана послије 1910. године, када је

Црна Гора проглашена за краљевину. Наслов публикације, који у

преводу гласи ‘Побједнички поход црногорско-српски’, упућује да

29

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

се ради о побједама црногорске и српске војске у Балканском рату

и да је то инспирисало Данила да на пригодан текст пјесме свога

оца напише музику.

У Музичкој школи у Будви одсвирали су нам мелодију ове пјес-

ме; нама се допала, али оцјену њене вриједности могу дати само

мериторни стручњаци и то њима и препуштамо. Несумњиво је је-

дино да се у Прагу, код познатог издавача није могла појавити ком-

позиција без умјетничке вриједности или неки музички плагијат.

Наш је предлог да надлежни органи, посебно, Музичка акаде-

мија са Цетиња, затраже из Прага фотокопије издања музике кња-

за Данила за пјесму Онамо, намо!... и њу равноправно третирају

за избор будуће музике за нову црногорску химну. Уколико њени

умјетнички квалитети то заслужују, питање музике за нашу нову

химну било би ријешено на најбољи начин: аутор музике је Црно-

горац, престолонасљедник црногорског двора; тиме би се, макар

и симболично, остварио континуитет веза са Петровићима; пар-

титуре су већ написане за клавир, цитру, оркестар и блех музику,

преостало би само да се изабере одговарајући текст за химну.

30

ЧЕШКИ СЛИКАР ЗВЈЕЖИНА

И ЦРНА ГОРА*

Преко Његоша, који je увео Црну Гору у Европу, успостављају

се и везе чешког народа са Црногорцима. Временом, оне постају

све јаче и врхунац достижу у другој половини 19. вијека, када су

главни протагонисти те узајамности, Чермак кичицом и Холечек

пером, највише допринијели стварању Култа Црне Горе у Чешкој.

Литература са темама из црногорског живота, у којој се велича сло-

венска патријархалност нашег човјека, истиче његов самопријегор

и јунаштво у борби за слободу – најчитанија je у Чешкој. Црну Гору

пocjећује све већи број Чеха, међу којима се налазе књижевници,

умјетници, музичари, научници, и друге личности. Многи од њих о

овом далеком словенском огњишту слободе публикују своје утиске

у листовима, часописима или посебним публикацијама. Нигдје се

није толико писало и објављивало материјала о Црној Гори и са

толико хвале, као у Чешкој. Овај романтичарски занос према Црно-

горцима проистиче из оног дубоког националног препорода који

je у 19. вијеку захватио чешки народ. To je доба када je цвјетала

књижевност на народном језику, умјетност, музика, позориште, све

je било у знаку националног буђења и борбе против њемачког ути-

цаја. Идеје Колара, Шафарика, Палацког, и других лидера продиру

у срца народа, одушевљавају га у борби за своје национално биће.

Праг постаје центар славистике, a Чеси творци панславистичких

идеја и борци за развијање словенске узајамности. Црну Гору, нај-

мању слободну словенску државу, која je оружјем сама себе брани-

ла од турске најезде, Чеси узимају за примјер, за свој идеал.

*

Преузето из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 77-82. (Прим. ур.) 31

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

С друге стране, у Црној Гори

расте популарност Чеха, расте

њихов утицај у развоју култур-

не и просвјетне дјелатности.

Црногорци Чехе сматрају за

најкултурнији и највреднији

словенски народ. О томе свје-

дочи писање црногорске штам-

пе, како пo броју објављених

прилога, тако и пo садржини.

Поред Чермака, који je умро

1878. године, око двадесетак

других чешких умјетника на-

ставља његову традицију, на-

дахњује се темама и мотивима

са словенског југа, a Црна Гора

у њиховом стваралаштву зау-

зима истакнуто мјесто.

Сликар Звјежина, како тврди његова унука у недавно објавље-

ној књизи о њему на чешком језику, осам пута je посјећивао Црну

Гору, у раздобљу од 1870. до 1890. године. Биле су то посјете не-

уобичајене за оно вријеме, када je сваки виђенији странац који

је долазио на Цетиње био примљен и код Господара. Звјежина,

напротив, изгледа, није посјетио Цетиње јер нијесмо наишли ни

на један мотив са Цетиња као ни слику са двора књаза Николе.

Исто тако, у многим његовим објављеним забиљешкама са путо-

вања није поменута посјета Цетињу. У црногорској штампи, која

je пажљиво пратила долазак странаца на Цетиње, нијесмо нашли

податак о боравку Звјежине у Црној Гори. Изостала су и уобичаје-

на одликовања која je странцима давао књаз Никола за заслуге у

популарисању Црне Гope ван њених граница.

У вријеме својих долазака у Црну Гору умјетник je већ био

афирмисан и ван своје земље. Његова дјела са тематиком са сло-

венског југа објављују водећи европски листови, међу којима се ис-

тичу илустровани листови Аустрије. Њемачке, Русије и Енглеске.

32

Културна баштина II Избор

Репродукције његових радова објављивали су и неки срски ли-

стови, a од чешких највише je објављено ликовних прилога у по-

знатим часописима Kvety, Svetozor и Zlata Praha. Своја путовања у

Црну Гору и друге словенске земље Звјежина није обављао као

стипендиста државе или уз помоћ редакције неког листа, већ као

сиромах са торбом напуњеном најпотребнијим стварима, који на

сопствени ризик путује највише пјешке пo несигурним путевима

Балкана. Био je то страсни сликар – путник, коме су оловка, блок

за скицирање и виолина били главно оружје и најбоља препорука

на бројним и далеким путовањима. Најчешће je путовао преру-

шен у калуђера или у пратњи неког од њих. To му je омогућило да

посјети и најудаљеније крајеве, манастире и старе цркве на под-

ручју Босне, Далмације, Херцеговине, Србије, Македоније, Славо-

није, Албаније и Црне Гope. Ha путовањима често je био заједно са

архимандритом манастира Добрићево. Последњи пут су заједно

путовали 1889. године. Поклон од српског патријарха, позлаћени

месингани крстић и ланчић, служио je као легитимација и омо-

гућавао да ужива гостопримство у манастирима. Познанство са

архимандритом Нићифором Дучићем искористио je за посјету

Македонији. Приликом бројних путовања у Црну Гору сликар je

посјећивао углавном пограничне рејоне који леже према Боки

Которској, Херцеговини, Санџаку и Албанији. To су баш они рејо-

ни до којих je било најтеже и најопасније доћи.

Kao очевидац пратио je догађаје у Херцеговачком устанку 1875.

године, борбе црногорске војске у ратовима 1876. и 1877, и реги-

стровао многе окршаје Црногораца са Турцима. Циклус његових

радова, који се односи на приказивање мотива из херојске борбе

Црногораца са Турцима, најљепше je приказан у композицији која

носи наслов Борбе код Дуге и Никшића. Сликао je типове Црного-

раца и Црногорки, међу којима се истичу Црногорац на стражи,

Црногорка припремљена за борбу, Пет црногорских ликова, Главар из

Васојевића, Гуслар, и низ других. Израдио je и дуборез Црногорац

који умире. Низ веома успјелих, и у штампи често репродукованих

композиција, које je Звјежина насликао, односе се на свирепости

и злодјела Турака према невином црногорском живљу из Куча,

33

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

František Zverina: Seljaninski grad (Selská tvrz)

u Knežlace v Prímorí (Svetozor XXXIII, 256)

Васојевића, Пипера, и других племена. Звјежина слика храбру дје-

војку Таду Марковић из Васојевића која je успјела да испред Тура-

ка изведе у планину слијепог кума и болесног комшију и када се

пo трећи пут враћала у село да спаси мало стадо коза пала je исцр-

пљена на мјесту званом Крвна међа. Ha другој слици приказан je

изненадни упад Турака у црногорско село. Турци на коњима пале

34

Културна баштина II Избор

куће и дугим копљима пробадају тијела очајних жена и дјеце и

растрзају их коњима.

Звјежина je познат и као изванредан етнограф и познавалац

словенских обичаја те je у својим радовима тежио да до детаља

прикаже народну ношњу, оружје, свадбене и друге обичаје. Ha

слици Свадба у Васојевићима слика случај када се невјеста из

Васојевића удаје ван граница своје домовине. Невјеста одјевена

у бијело упола клечи поред свог младожење. Отац je држи за

руку, док кћер не баци пред свим присутнима мараму чедности

у провалију. Послије тога, отац пушта њену руку и прима je

младожења.

Критичари су с правом истицали Звјежинове успјехе при сли-

кању пејсажа. Умјетник нам je оставио више слика са мотивима

из тог жанра. Познате су му слике Медвеђа стопа у Црној Гори,

гдје показује све карактеристике каменитог планинског пејсажа.

Приморски мотиви заступљени су сликама Будве и Котора.

Звјежина нам je оставио више слика грађевина и споменика од

којих данас неких и нема више. Тако нам приказује млин у пустој

планини у коме живи сам његов власник Мато Вучетић; на другој

слици приказује млин у Кривошијама. Цркву св. Ђорђа у Колаши-

ну насликао je на дан славља црквеног празника, са детаљним

описом црквене и народне свечаности. Сликао je тврђаву Клобук,

према Херцеговини, и тврђаву Мурадино, код Пећи. Бокељски

устанак 1869. године инспирисао je умјетника да посјети Криво-

шије – главни устанички центар.

Тешко je утврдити тачан број слика и цртежа које je Звјежина

насликао на тему и са мотивима Црне Горе. Њихов број прелази

више десетина. Све су оне сликане познатим „Звјежиновим сти-

лом“. Тим поводом критичар из Svetozora je и забиљежио поводом

70-годишњег јубилеја умјетника: „Када би неком нашем дједу до-

нијели часопис Kvety од прије педесет година и показали му га

он би препознао слике Звјежине и рекао: „То je наш Звјежина“. И

данас, када би видио дјела умјетника, поново би узвикнуо ,,То je

наш Звјежина!“.

35

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Из кратке аутобиографије коју je сликар објавио у часопису

Zlata Praha (1909. г.) дознајемо да je рођен 1835. године у мје-

сту Хротовице у Моравској. Отац му je радио као чиновник на

имању њемачког барона Сина. Сва дјеца у породици, a било

их je дванаест, имала су смисла за сликарство. Франтишек се

послије завршетка реалке 1852. године уписао на академију ли-

ковних умјетности у Прагу, гдје je студирао сликарство у кла-

си професора Рубена, Хаусховера и сликара историјског жанра

Лота. Због својих панславистичких идеја, 1859. године био je

удаљен са академије. Умјетник се одаје страсним путовањима

пo словенским земљама. Прво посјећује Русију, a затим крстари

пo словенском југу. Стотине његових слика и цртежа објављено

je у листовима и часописима и у већини случајева Звјежина je,

као добар познавалац прилика живота словенских народа, пи-

сао текстове уз слике. Треба истаћи и његову педагошку дјелат-

ност, као професора сликања у гимназијама у Горици, Марибо-

ру, Брну и Бечу. Звјежина je имао више самосталних изложби у

разним градовима Чешке и у Бечу, и критика je веома похвално

писала о његовим радовима. Имао je низ награда и признања,

од којих je чланство у Чешкој академији наука, литературе и

умјетности највеће.

Његово стваралаштво код нас није

познато, о њему није писано. У књизи

Томаша Брајевића Црна Гора у дјели-

ма ликовних умјетника других крајева

и народа (Обод, 1967. г.) налази се

једна репродукција његових радова

(стр. 164), под називом Црногорац на

стражи, a као аутор стоји Звјержин

Фрања. У предговору Брајевић не

помиње овог сликара. Штета je што

Брајевић није имао прилике да кори-

сти чешке фондове за своју књигу јер

би знатно обогатио избор репродук-

ција и повећао број страних аутора

36

Културна баштина II Избор

који су сликали на тему Црне Горе. Не помиње га ни Павле Васић

у прилогу „Црна Гора у умјетности XIX века“ који je објављен у

првом броју Гласника Цетињских музеја, за 1968. годину.

Унука сликара Звјежине, који je умро у 73. години, живи данас

у Чешкој и посједује његову богату заоставштину. Њена жеља je

да допринесе организовању изложбе радова у Југославији, по-

себно у Црној Гори. За такву изложбу она je спремна да уступи

Звјежинове радове који се налазе код ње на чувању. To би била

прилика да се наша културна јавност упозна са дјелом овог чеш-

ког сликара чије je стваралаштво уграђено у темеље пријатељства

између чешког и црногорског народа. To би био и дуг према овом

пријатељу и ствараоцу.

37

ЈЕДАН НЕПОЗНАТИ

ЦРНОГОРСКИ СЛИКАР*

Чешки недељни илустровани лист Svetozor, који je излазио у

Прагу од 1867. до 1943. године, уживао je велику популарност

у чешкој јавности. Његови сарадници су били истакнута имена

чешке културе, књижевности и умјетности. Kao што му сам назив

говори, лист je оријентисан на праћење догађаја из свијета. По-

себно интересовање владало je за збивања у културном животу

словенских земаља. Ha страницама листа доста се писало о Црној

Гори, и то увијек са симпатијама. Објављено je више прозних и

пјесничких дјела посвећених Црној Гори. Најчешће се јављао неу-

морни Холечек са својим репортажама и сликама из црногорског

живота. Ипак, највећу вриједност у листу чине безбројне репро-

дукције умјетничких дјела, углавном чешких аутора. Њихов број

je толики, квалитет репродукције и избор такав, да представљају

ретроспективни преглед чешке умјетности за период од скоро

осамдесет година.

Нас посебно интересују дјела чешких сликара инспирисаних

Црном Гором; мотиви из црногорског патријархалног живота, бор-

бе Црногораца са Турцима, црногорски пејсаж... Ha десетине репро-

дукција Чермака, Звјежине и других чешких сликара објављено je

у Svetozoru. Прикупљајући материјал за тему „Црна Гора у мотиви-

ма чешких сликара“, нашли смо у Svetozoru (година 1885, стр. 718)

репродукцију слике која на чешком језику има назив Novořеkyně.

У преводу на наш језик значи ‘Новогркиња’. Kao аутор слике пот-

писан je латиницом X. Мартиновић и датирана je 1883. године.

*

Преузето из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 101-104. (Прим. ур.) 39

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Уредништво листа je из пера свог ликовног критичара уобичавало

да уз сваку репродуковану умјетничку слику објављује на крају

истог броја и краћи коментар и приказ слике. Чешћи je случај да

пропратни текст поред естетске оцјене дјела садржи и податке о

сликару и историјату дјела. Текст уз наведену слику, гласи: „ Ново-

гркиња. Класичним филолозима и археолозима би, вјероватно, био

дражи лик Старогркиње. Он би био пропраћен опширним научним

излагањем из класике. Али нама, a заједно са нама и већини наших

читалаца, милији ће бити дражесни лик са којим нас упознаје X.

Мартиновић, преко своје изванредне слике. Његов оригинал при-

казује својом животном привлачношћу бледолики израз типичан

за све античке Хелене. Можда би љепота наше Новогркиње дала

неким истраживачима повода да доказују њену директну везу са

прелијепом Менелајевом супругом. Но, сигурно je да ће многи

осјетити ону исту тежњу према њој коју je осјећао Парис.“

Нажалост, овога пута пропратни текст осим заслужене високе

оцјене умјетничког дјела не садржи податке о аутору, одакле je,

гдје живи и ради. Одговор на ово

питање нијесмо нашли ни у број-

ним енциклопедијама и лексико-

нима које смо прегледали у нади

да дођемо до жељених података о

сликару. Ни једна друга репродук-

ција од истог аутора није објавље-

на у Svetozoru, a нијесмо je нашли

ни у неким другим илустрованим

часописима, као на примјер, Zlata

Praha из истог и каснијег перио-

да. Нијесмо имали могућности да

трагамо пo бројним умјетничким

галеријама Прага или да потра-

жимо архиву Svetozora.

Очигледно je пo презимену да

се ради о аутору који би требало

да буде поријеклом Црногорац.

40

Културна баштина II Избор

Матица Мартиновића у Црној Гори су Бајице. Има их још у Ва-

сојевићима и Брајићима, a било их je и у Боки Которској, од којих

je и чувени Марко Мартиновић, морепловац и учитељ руских

бојара. Један број Мартиновића иселио се у Русију. Можда je сли-

кар поријеклом од оних Мартиновића који су се под Арсенијем

Чарнојевићем из Бајица, крајем 17. вијека, преселили у Мађар-

ску, a од којих потиче чувени научник, филозоф и револуционер

Игњат Мартиновић, погубљен у близини Пеште 1795. године.

Ово су дилеме око утврђивања поријекла аутора слике Новогр-

киња и разјашњавања других чињеница у вези са њиме. Успјели

смо се донекле приближити рјешењу. Наиме, у фонду Државног

музеја на Цетињу чува се портрет војводе Мирка Петровића, који

je рађен према његовој фотографији. Слика je добро очувана иако

je рађена оловком. Аутор je потписан ћирилицом: ‘Н. К. Мартино-

вић Манжурија 18. јула 1903. г.’ У инвентару Музеја нема никак-

вих других података о слици – када je набављена, на који начин je

стигла у Музеј, a нема никаквих података ни о аутору.

Да ли je слику Новогркиња из 1883. г. и портрет војводе Мирка

из 1903. године радио један исти аутор?

У вријеме књаза Данила сердар Мило Мартиновић емигри-

рао je у Аустрију и са њим и поп Крсто Мартиновић. Један од

његових синова Нико Крстов Мартиновић, преко Задра, отишао

je у Русију и тамо живио и радио. Према подацима које je о њему

сакупио др Н. С. Мартиновић, Нико Крстов Мартиновић био je

сарадник Руског географског друштва a касније и члан Етнограф-

ског одјељења Друштва. Бавећи се етнографијом путовао je у Си-

бир и Манџурију и објавио више прилога у разним часописима.

Учествовао je у припреми Зборника Потоњина (познатог руског

научника). Бавио се проучавањем и турског фолклора. Зна се да

je живио до 1912. г. У одсуству других поузданих података може

се само претпоставити да je он аутор слике војводе Мирка која се

чува у Државном музеју на Цетињу.

Детаљном естетском и стручном aнализом, нарочито графо-

лошком, могло би се са сигурношћу утврдити да ли je обадвије

слике радио исти аутор. Ми ћемо изнијети неке претпоставке.

41

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Слика Новогркиња потписана je са X. Мартиновић. Уколико се

ради о истом аутору то би значило да je он приликом потписа

латиницом написао уобичајено ћирилично Н, и тако je испало ла-

тинично X. Друга претпоставка може бити да се аутор зове Крсто,

односно Христифор, јер код Црногораца нема мушког имена које

почиње са X. Што се тиче временског раздобља од двадесет година

између прве и друге слике то не би морала бити сметња. Нико К.

Мартиновић рођен je отприлике педесетих година прошлог вије-

ка, те je могао 1883. године насликати наведено дјело. Ha питање,

одакле грчки мотив у сликарству Мартиновића може се тражити

одговор у његовом интересовању и проучавању турског фолкло-

ра, те би се могло претпоставити да je постојало интересовање и

за грчки фолклор. Преостаје још изнијети могуће објашњење ода-

кле у чешком часопису његова слика. To би могло бити у вези са

оријентацијом часописа да објављује ликовне прилоге странаца,

a не може се искључити ни евентуална веза аутора са Холечеком

или неким другим познатијим Чехом, који су утицали да се слика

појави у Svetozoru.

Ми смо навели неке индиције које говоре у прилог мишљењу

да je Нико К. Мартиновић аутор једног и другог дјела. Има их и

супротних. Једна од најважнијих je естетска. Портрет Новогркиње

je рађен сигурном сликарском вјештином, руком правог умјетни-

ка. Taj ниво није испољен у портрету војводе Мирка.

Објављујући овај прилог са пуно претпоставки, које ће само

даља истраживања потврдити или одбацити, жеља нам je била да

заинтересујемо историчаре умјетности за овог нашег непознатог

сликара, који je, вјероватно, најстарији из групе сликара Црногора-

ца у деветнаестом вијеку. Истовремено, то je и прилика да се још

једном истакне колико je наше културно насљеђе неистражено.

42

РОБЕРТ ТОЛИНГЕР HA ЦЕТИЊУ*

Када je Роберт Толингер 1890. године кренуо за Црну Гору она му

није била непозната. Kao дјечак читао je Хохолаушекове романе о

Црној Гори, Холечекове репортаже о животу и борби Црногораца

са Турцима, гледао je дјела Чермака, Звјежине и других чешких

сликара који су сликали у Црној Гори. У вријеме када je био на

студијама на конзерваторијуму у Прагу, истакнути чешки компо-

зитор Карел Бендл завршио je своју оперу Црногорци.

„Волио je много Црногорце. Помагао je сиромашне ђаке Црно-

горце и увијек држао код себе неког од њих“, забиљежио je о Толин-

геру његов пријатељ. Једно од својих најобимнијих дјела, кантату

Косовка посветио je 1889. године и послао „Витешком Краљу Црне

Горе Николи I“.

Послије десетогодишњег боравка у Великој Кикинди, гдје je

стекао име свестрано обдареног умјетника, одлучује се да дође

на Цетиње и у граду под Ловћеном тражи нова надахнућа у свом

стваралаштву. За собом je већ имао 16 објављених композиција и

више њих у рукопису. Стекао je славу врсног хоровође и педагога и

са пјевачким друштвом ‘Гусле’ добио многа заслужена признања.

Концертирао je као одличан виолончелист, писао музичке крити-

ке и уређивао први музички часопис Гудало. По општем мишљењу

музичких стручњака, Толингер je умјетнички најзрелији од свих

чешких композитора који су боравили у нашим земљама.

Толингер није био први чешки музичар који je живио и ства-

рао у Црној Гори. Први диригент Српског пјевачког друштва

*

Преузето из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 93-99. (Прим. ур.) 43

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

‘Јединство’ у Котору 1839.

године био je Чех Буреш. Под

руководством Антона Шулца

на Цетињу je 1871. године

формирана прва црногорска

војна музика. Фрањо Вимер,

истакнуто име наше културе,

живио je и стварао у Црној

Гори око тридесет година. И

касније je у Црној Гори бо-

равило више способних му-

зичаpa, поријеклом Чеха, од

којих треба издвојити Бого-

слава Шуле. Познато je да je

Лудвиг Куба, истакнути чешки

сликар, етнолог и музиколог

први забиљежио и објавио око

250 црногорских мелодија, да

су први црногорски музичари

и композитори: Иванишевић,

Ивановић и Милошевић, стек-

Библиографија музичког часописа Гудало,

ли музичко образовање у Пра-

поводом 100-годишњице излажења

гу. Сви ти подаци свједоче о

значајној улози Чеха у развоју музичке културе код нас.

Цетиње се деведесетих година прошлога вијека, као престони-

ца све брже развијало у политички и културни центар.

Културно-забавни живот одвијао се у то вријеме углавном пре-

ко дјелатности Друштва ‘Цетињска читаоница’. У Зетском дому

одржаване су аматерске позоришне представе, музичке приредбе

и друге пригодне свечаности. Популарно je било одржавање заба-

ва, свечаних академија и бесједа поводом празника или јубилеја,

углавном везаних за двор. Приступ je био слободан, a сала увијек

дупке пуна. По правилу, свакој представи присуствовао je неко од

чланова владајуће куће. Ha приредбама су наступали, као диле-

танти – пјевачи и глумци, истакнуте личности града. Од музичара

44

Културна баштина II Избор

аматера истицао се Шпиро Огњено-

вић, секретар министарства финан-

сија, који je руководио Пјевачким

друштвом и компоновао неколико

мањих музичких дјела. Књаз Мирко,

као покровитељ друштва ‘Цетињска

читаоница’, такође je компоновао и

објавио неколико маршева и других

мањих композиција. Фрањо Вимер,

који je на Цетиње дошао годину дана

прије Толингера и у врло кратком

времену успио да обнови рад војне

музике, био je присутан свугдје.

Доласком Толингера музички жи-

вот био je знатно обогаћен и налазио

се на завидном умјетничком нивоу.

Срећна je околност била да се два

врсна музичара и педагога, Толингер

и Вимер, обојица Чеси, нађу заједно

Роберт Толингер (1859-1911)

на Цетињу и својом дјелатношћу ударе темеље даљем развитку

музичке културе код нас. Неопходна су свестрана истраживања

архивског и библиотечког фонда Државног музеја на Цетињу, као

и Толингерове заоставштине која се чува у Српској академији на-

ука и умјетности у Београду, да би се добила комплетна оцјена

дјелатности овог истакнутог ствараоца. Глас Црногорца je редов-

но пратио културна збивања у престоници и доносио критичке

приказе културно-умјетничких приредби. Из тих прилога може се

само дјелимично дати приказ његовог стваралаштва и рада за пе-

риод седмогодишњег боравка на Цетињу. Ти написи су, уједно, и

једна од првих новинских критика из области музике код нас, a из

пера др Клеанта Теодоридеса, љекара, поријеклом Грка. Широке

културе и образовања, он je као дилетант узимао активног учешћа

у многим приредбама.

Музичка дјелатност Толингера на Цетињу била je многостра-

на. Kao композитор наставио je са компоновањем дјела користећи

45

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

црногорске фолклорне мотиве; као извођач-виртуоз на виолонче-

лу плијенио je слушаоце својом врхунском извођачком умјетно-

шћу; као искусан педагог изванредне успјехе постигао je у му-

зичком образовању ученика у гимназији, богословско-учитељској

школи и Дјевојачком институту; као хоровођа подигао je на за-

видну висину ниво хорског пјевања код нас и одњеговао више

вокалних соло извођача. Јављао се и у црногорској периодици са

критичким прилозима, анонимно и под псеудонимом ‘Мирослав’.

Неколико дана послије доласка отпочео je са радом као учи-

тељ музике у гимназији и богословско-учитељској школи, a кас-

није и у Дјевојачком институту. Ha предавањима су се скупљали

ђаци свих разреда, те je одбор ‘Цетињске читаонице’ за те часове

уступио велику дворану у Зетском дому.

Први јавни наступ пред цетињском публиком Толингер je

имао крајем новембра на вечерњој забави коју je организовала

‘Цетињска читаоница’. Мушки и женски хор под његовом упра-

вом пјевао je његову композицију Сунце јарко, од Ћирића, a на

клавиру Толингер je пратио Шпира Огњеновића, који je пјевао

одломке из Вердијеве опере Набукодоносор. Свега неколико дана

касније ‘Читаоница’ организује свечану бесједу у част имендана

књаза Николе са богатим музичким програмом. Бесједи je при-

суствовао књаз и дипломатски кор. Пјевана je химна Убавој нам

Црној Гори од Шулца за мушки збор, коју је Толингер приредио

за мјешовити збор и уз пратњу на клавиру четвороручно Миле-

не Огњеновић и Толингера. Са великим успјехом по први пут је

изведена нова композиција Толингера У далеком Дренопољу, од-

ломак из Балканске царице у соло интерпретацији М. Огњеновић.

Затим је пјевано Тихо ноћи од Змаја, коју је Толингер рекомпоно-

вао за дует. Еј, Косово — нека врста рецитатива за баритон „соло“,

одломак из опсежног дјела које је композитор написао за вријеме

боравка у Великој Кикинди изведен је са мањим успјехом.

Присутне је највише одушевила пјесма Црногорском војнику

од Радоја Рогановића Црногорца коју је Толингер компоновао

за мушки хор. Критичар одаје посебно признање композитору и

извођачима, члановима хора: пред. општине Божу Новаковићу,

46

Културна баштина II Избор

47

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

капелнику Вимеру, проф. К. Теодоридесу (први тенори); секретару

М. Мартиновићу, проф. Ф. Јерговићу (други тенори): проф. Душану

Јовановићу и другима. На сљедећој приредби Толингер је свирао

своју композицију Српска импровизација бр. 2.

Непуна два мјесеца су прошла од доласка, а Глас Црногорца

јавља: „Г. Р. Толингер довршио је овијех дана читав низ компо-

зиција. Наиме споменимо: I Циклус композиција за гласовир

под насловом „Са Ловћена“; II Циклус мушких зборова на ријечи

Јована Сундечића и велика фантазија на српске народне пјесме

за соло тенор и соло алт, мјешовити збор и гласовир на четири

руке“. Почетком јануара 1891. године Толингер објављује у Гласу

Црногорца оглас за претплату на његове нове композиције за кла-

вир за двије руке ‘Са Ловћена’ које ће издавати у тромјесечним

свескама. „... Овом је мом подузећу сврха, да пружи један прилог

нашој српској домаћој музици“, каже се поред осталог у позиву.

Иако у позиву аутор тврди да за љепоту и доброту издања јем-

чи име једне од првих фирми у овој струци, сигурно је мислио

на исту фирму у Бечу гдје су раније штампана сва његова дјела,

није познато да ли је и једна свеска из ове едиције објављена. Без

сумње одзив на претплату је био слаб и из тог разлога није дошло

до штампања. Зачуђује чињеница да ни у једном библиографском

попису његових објављених и необјављених дјела нема помена о

циклусу ‘Са Ловћена’, који је створен на Цетињу.

Неуспјех са објављивањем композиција морао се одразити на

даљи стваралачки рад умјетника. За кога стварати, коме су по-

требна његова дјела? У таквој ситуацији он се поново враћа сво-

ме виолончелу, налази мира у неуморном раду са ученицима у

организовању разних музичких приредби. Види се то из бројних

наступа које је забиљежила штампа.

На свечаној забави у мају 1891. године његови ученици изводе

богати програм. Знаш ли, Ковачу, Домовини, Хајдуци, На рочишту, Пролеће, Поточара и Мај — све наведене пјесме су из његове збир-

ке ‘Пупољци’, на коју је још 1888. године Јован Иванишевић дао

исцрпну критику у Јавору. Случај је хтио да је овај наш млади

талентовани композитор послије успјешног завршетка студија

48

Културна баштина II Избор

на конзерваторијуму у Прагу трагично завршио у водама Влтаве,

исте године када је и Толингер дошао на Цетиње.

Завршни испити након прве године музичке наставе у свим

цетињским школама показали су изузетан успјех ученика и про-

праћени су били пригодним музичким свечаностима са учешћем

Толингера. И наредних година била је стална пракса да школе при-

ређују свечане музичке академије. Ради илустрације навешћемо

један програм такве академије коју је приредио Толингер, пово-

дом рођендана к. Милене у априлу 1892. г. Први дио програма: Д.

Јенко: Богови силни. Соло квартет. Пјевају гг. Ф. Јерговић, Ф. Вимер,

М. Мартиновић, Б. Новаковић и Ш. Огњеновић; 2. а) Галтерман:

Кантилена, б) Попер: Гавота. Свира на виолончелу Р. Толингер

уз гласовирску пратњу Ф. Вимера; 3. Српски звуци. На виолини и

на виолончелу свирају Вимер и Толингер. II дио: Одломак из једне

музикално-драматичне сцене, композиција Толингера на стихове

проф. Филипа Ј. Ковачевића. Сцена се догађа у логору црногор-

ском са хоровима у извођењу ученика. Све присутне, међу којима

су биле личности са двора и дипломатски кор, поново je одуше-

вио Толингер свирањем на виолончелу.

У јануару 1893. године књаз Никола je одликовао Толингера

Даниловим редом V степена.

Питомице завода царице Марије приредиле су у априлу 1893.

године вокални и инструментални концерт који je трајао више

од два и пo сата. Са нарочитим успјехом извођена je тачка из То-

лингерове нове композиције, кантате Цигани за соло, гласовир,

хармонијум, виолончело и дјечје инструменте.

Посљедње двије године свог боравка на Цетињу Толингер je

приредио неколико веома успјелих концерата на виолончелу. По-

водом извођења сопствене Гајдашке импровизације на виолончелу,

објављен je у Гласу Црногорца надахнути приказ његове извођач-

ке умјетности. „Толингер не свира само прстима, већ душом, зато

његова музика тако дубоки утисак оставља нашој души ... Зар није

довољно што je учинио да заборавимо олује земаљских страдања

... што нам je створио пред очима врхунце светог Ловћена обасјате

безоблачним сунцем хармоније?“

49

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Учествовао je на концерту посвећеном 50-годишњици књи-

жевног рада Љубе Ненадовића, на концерту у част 400-годишњи-

це Ободске штампарије, када je као гост свирао на виолини и по-

знати чешки умјетник проф. Карбулка. Заједно са Толингером, на

свим музичким приредбама истицао je име младе Јелене Марти-

новић, која je за своје соло пјевање добијала највише аплауза. Под

руководством Толингера, ова талентована Црногорка, иако без

музичког образовања, достигла je висок ниво пјевачке вјештине и

за то добила од двора златни прстен са брилијантима. Она je једна

од првих црногорских жена која je наступала као вокални солист.

У децембру 1895. године Толингеров рад на Цетињу добио je

ново велико признање – орден Даниловог реда IV степена.

За вријеме успјешног гостовања у Црној Гори 1896. српског

оперског пјевача Стевана Дескашева, који je пјевао арије из Аиде,

Ђоконде, Красни Сарафан, српске народне пјесме, Гусле моје, и дру-

го, пратио га je на клавиру проф. Толингер и уз сарадњу мјесног

секстета под управом Вимера.

Посљедњих година живота и рада на Цетињу Толингер je још

неколико пута јавно наступао на концертима и приредбама и из-

вео своју нову Српску композицију бр. 3. Чекао je завршетак школ-

ске године и да се опрости са Црном Гором. У присуству к. Мирка

и к. Ксеније, ученице Дјевојачког института посљедњи пут су по-

лагале испит из музике и пјевања пред својим професором. Успјех

je и овога пута био одличан, „што je заслуга вриједног учитеља“.

Било je то у јуну 1897. године, a већ идућег мјесеца Глас Црногорца

бр. 27 донио je сљедећу вијест: „Г. Толингер, који je провео овдје

неколико година као учитељ пјевања и пјана, пошао je у Праг,

гдје намјерава саставити пјевачку дружину, којом ће покушати,

да пo Јевропи разнесе српске народне мелодије, на којијема je сам

радио. Ми желимо нашему пријатељу срећан пут и добар успјех“.

Толингер није више долазио у Црну Гору.

Глас Црногорца још једном се од њега опростио – 1911. године

доносећи некролог поводом његове смрти и завршавајући га рије-

чима „Вјечна му памјат“.

50

ИСКРЕНИ ПРИЈАТЕЉ ЦРНОГОРСКОГ

НАРОДА АЛФРЕД ЈЕНСЕН*

Плејади знаменитих странаца који су у срцу носили Црну Гору

припада и Швеђанин Алфред Јенсен. Јенсен je један од оних,

чијом je заслугом европска јавност ондашњег романтичарског

времена толико говорила и писала о горштачкој земљи и њеним

житељима у вјековној борби за слободу.

Међутим, он je и један од оних који су код нас заборављени,

кога наша новија књижевна историја заобилази. Користећи се по-

дацима из црногорске штампе даћемо кратак приказ његове науч-

но-књижевне дјелатности, посебно истичући везе са Црном Гором.

Глас Црногорца (бр. 15, 1900. год.), преносећи чланак из Ду-

бровника даје општу карактеристику и оцјену Јенсеновог ствара-

лаштва. „Ријетки су прави искрени словенски пријатељи, који не

управљају своје осјећање према дневној политичкој струји, већ

црпе своје знање о словенству и своје симпатије за Словене из

умнијех производа словенскијех народа, бива, из њиховијех књи-

жевности. Док многи њемачки политичари и књижевници имају

смјелости, да за дан данашњи говоре и пишу о инфериорности

словенскијех народа према њемачком народу, дотле један скром-

ни али вриједни књижевник, син шведскога народа, пружио своме

народу, што у пријеводима, што у студијама, што у путничкијем

биљешкама, тако потпуну слику о словенству, да сумњамо да je

иједна јевропска литература посједује“.

Алфред Јенсен je рођен 1859. године у Худиксвалу, у Шведској.

Универзитет je завршио у Упсали, 1884. године. Од 1888. године

*

Преузето из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 121-124. (Прим. ур.) 51

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

датирају његова научна путовања пo Европи са боравком у Бер-

лину, Бечу, Москви, Варшави, Кракову, Прагу, Загребу, Београду,

Софији, Цетињу, Дубровнику, и другим мјестима. Боравио je и у

Грчкој и на Криту за вријеме грчко-турског рата. Радио je и као се-

кретар Нобеловог института у Стокхолму и референт за словенске

књижевности. Умро je у Бечу 1921. године.

Алфред Јенсен са фесом, на путовању кроз Босну

Своја научна проучавања, етнографско-културне садржине, пo

словенским земљама објавио je у двије богато илустроване књиге

под називом Славија. Бавио се поезијом и објавио неколико збирки.

Пјесме су му инспирисане словенским мотивима и доживљајима

са путовања. Ипак, основна садржина његовог стваралаштва je из-

учавање књижевности словенских народа и превођење њихових

најбољих дјела на шведски језик. Taj задатак Јенсен je обавио са

великим успјехом, благодарећи одличном познавању словенских

језика. Написао je студију о руској народној лирици, студије о ру-

ским пјесницима – Жуковском, Пушкину, Љермонтову, Кољцову,

Грибоједову, Гогољу, Бјелинском; мање радове о Достојевском,

Тургењеву, Толстоју, и другима. Превео je са руског на шведски

52

Културна баштина II Избор

Евгенија Оњегина A. Пушкина и друге његове пјесме (за превод Де-

мона и Мцира Љермонтова био je награђен од Академије наука у

Стокхолму). Превео je Тарас Буљбу Гогоља, као и више других дје-

ла из руске књижевности. Писао je студије из чешке књижевности

и превео више дјела Јана Неруде, Врлицког, Сватоплука, и других.

Академија наука je наградила и ове његове преводе. Из пољске

књижевности, превео je главнија дјела Мицкијевича и других

пољских писаца, и био изабран за почасног члана два пољска уче-

на друштва. Написао je студију о бугарском књижевнику Христу

Ботеву, као пјеснику слободе, и превео неколико његових пјесама.

Посебну љубав и наклоност Јенсен je испољавао према ју-

гословенским народима, одушевљавао се њиховом прошлошћу и

наслеђем, старао се да проникне у њихову душу. У томе му je по-

могла наша народна пјесма, коју je толико популарисао у Швед-

ској, и његов дужи боравак на нашем тлу. Одличан познавалац

српскохрватског језика, уз то и сам пјесник, Јенсен je са великим

успјехом преводио дјела наших писаца на шведски језик. Тако je

превео Мажуранићев спјев Смрт Смаил aгe Ченгића, пјесме Бран-

ка Радичевића Хајдуков гроб, Кад млидијах умрети, приповијетке

Симе Матавуља, Лазе Лазаревића, пјесму Петра Прерадовића

Путник, приповијетку Ђалског Марићон, комедије Ива Војновића

Еквиноцио и Психе, Гундулићевог Османа, збирку Српске женске на-

родне пјесме (пo Вуку), и друга дјела. Из словеначке књижевности

написао je књижевне студије о пјесницима Прешерну и Ашкерцу

и превео неколико њихових најбољих пјесама.

Врхунац у свом преводилачком раду Јенсен je постигао прево-

дом Горског вијенца на шведски језик. По оцјени критичара сматра

се једним од најуспјелијих превода овог дјела. Код нас je о овом

преводу писао Павле Поповић у Српском књижевном гласнику a тај

приказ je пренио Глас Црногорца (бр. 1 за 1914. годину). Ограђујући

се од давања критичког приказа самог превода, због непознавања

шведског језика, он пише о опреми и садржају издања: „Издање je

врло елегантно, једино елегантно међу свима данашњим туђим

и – на срамоту нашу – српским издањима овога дјела, најљепше

међу њима, ван сваке сумње ... Кад ли ће, Боже, код нас изаћи

53

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Превод Горског вијенца на шведски језик

54

Културна баштина II Избор

овакво издање „Горског вијенца“? Секретар шведске Академије

наука др К. Д. Вирсен назива превод ‘лјепим’ и додаје да се ‘одли-

кује вјерношћу, ерудицијом и укусом’.“

Једини, нама познати и код нас објављени критички приказ

самог превода објављен je у листу Вјесник који je излазио на

Цетињу (бр. 22 за 1914. годину). Овај приказ урадио je Георгиј

Константиновић Крижицки, руски књижевник и професор пе-

троградског универзитета, који je заједно са Лавровом, аутором

познате студије о Његошу, писао историју црногорске литера-

туре. Приказ je са краћим коментаром превео са руског пјесник

Радомир Кривокапић Орлински. Крижицки, познавалац швед-

ског језика, даје високу оцјену Јенсеновом преводу. Он каже:

„И заиста, тачност превода je ријетка; многа су мјеста преве-

дена сасвим буквално. Превод je размјера оригнална, тј. стих

десетосложни без риме. Сличност српског и шведског језика у

богатству једносложних и уопште кратких ријечи допустила je

преводиоцу свуда сачувати не само тачно преношење смисла

оригинала, већ и количину редова – стихова, и толико на јед-

ном мјесту (стр. 56, стих 538), мјесто једног стиха у оригиналу

дошла су два у преводу. Стих je свуда чудновато лак и глатак,

мјестимице изразит и бујан.“

Уз сам превод Горског вијенца, који je штампан заједно са Ма-

журанићевим спјевом Смрт Смаил aгe Ченгића под општим нази-

вом Montenegros ärekrans, (што у преводу значи Вијенац црногорске

славе), Јенсен je написао и студију о Његошу и Мажуранићу. У

истој књизи објављена je и преведена пјесма Краља Николе На

гробу II. Петровића Његоша. To je прва пјесма Краља Николе, ве-

ома успјешно преведена на шведски језик. За свој превод Горског

вијенца Јенсен je добио награду Шведске академије наука. Интере-

сантно je истаћи да je Јенсен Горски вијенац превео 1890. године, a

објавио га je 1913. године у Готенбургу, о свом трошку. Поред Гор-

ског вијенца Јенсен je превео и неколико пјесама Његошевих, као и

одломке из Шћепана малог. Од других писаца из Црне Горе Јенсен

je преводио Љубишу, његову приповијетку Крађа и прекрађа звона,

више пјесама Краља Николе и одломке из Балканске царице.

55

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Црну Гору Јенсен je први пут посјетио 1892. године. Обишао je

пјешице све до Скадра. Из ње je, како сам каже, понио најзгодније

утиске, дивећи се оном голом стијењу о којем се толико вјекова

ломила османлијска сила. Том приликом он излази и на Ловћен

да се поклони сјени великог пјесника. Други долазак Јенсена у

Црну Гору датира 1900. године, када je као професор славистике

на универзитету у Стокхолму боравио дуже времена у Дубровни-

ку и проучавао Гундулићева дјела.

Однос Јенсена према Црној Гори најбоље илуструје писмо које

je упутио Гласу Црногорца 1899. године, које je редакција објавила

са мањим коментаром. Ево тога текста: „Г. Алфред Јенсен познати

шведски пјесник, који се бави ове јесени у Дубровнику, управио нам

je отолен следеће писмо на српском језику ћирилицом написано:

Драги господине! Допустите да и ja, ако и иностранец,

пошаљем овај мали прилог на подизању дома умобол-

нијех, о ком читао сам у Вашим новинама. Moja помоћ je

слаба, али моја сућут за Црну Гору јака. Да Бог да срећу

Вашему доброму послу и нека Он сачува увјек Вашу јунач-

ку земљу! Искрени пријатељ црногорског народа, Алфред

Јенсен.“

56

КЊИЖЕВНОСТ

57

KАЊОШ MАЦЕДОНОВИЋ –

МИТ ИЛИ СТВАРНОСТ*

У историји књижевности постоји мишљење да Кањош Мацедо-

новић није историјска личност, већ је његов лик плод Љубишине

умјетничке творевине. Наводећи изворе за своје приповијести

Љубиша је, међутим, једино за причу о Кањошу Мацедоновићу

рекао да њу „скоро сваки Паштровић зна“. Тиме је јасно рекао да

Кањоша није он измислио, већ је причу написао на основу тра-

диције која се у Паштровићима преносила са кољена на кољено

пуна четири вијека. У Буљарици, у подножју брда Дубовица, нала-

зи се заселак звани Кањоши. То је родно мјесто Кањоша Мацедо-

новића, јунака истоимене Љубишине приче. Сачувале су се неке

старе зидине, за које се прича да потичу од Кањошеве родне куће.

Поред народне традиције о Кањошу – паштровском јунаку из

петнаестог вијека, и Љубишине умјетничке обраде овог лика, по-

стоје архивски извори који свједоче да је Кањош Мацедоновић,

паштровски властелин – историјска личност. У више овјерених ста-

рих преписа паштровских привилегија име Кањоша Мацедоновића

налази се међу потписницима уговора Паштровића са Млечанима

1423. године. Тако, на примјер, у збирци старих докумената породи-

це Висковић у Музеју Пераста чува се рукописна књига Паштровске

привилегије, на италијанском језику из 1688. године, коју је овјерио

нотар Антонио Пизани. Привелигије је преписао Дионисије Мико-

вић и са А. Вучетићем објавио у дјелу Повијест Паштровића. У тим

привилегијама један од тринаест потписника уговора је Кањош Ма-

цедоновић. У књизи Паштровских привилегија, овјереној од нотара

*

Према Био-библиографији Мирослава Лукетића, преузето из: Просвјетни рад, бр. 5-6 (2000), стр.

10. (Прим. ур.)

59

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

у Венецији 1746. године, која

се чува у Архиву Црне Горе

на Цетињу, међу тринаест

Паштровића, потписника уго-

вора, налази се и име Кањоша

Мацедоновића. Ове привиле-

гије превео је са италијанског

језика и научни коментар дао

др Славко Мијушковић, не

доводећи у сумњу њихову вје-

родостојност. Ови преписи су

извршени знатно раније него

је Љубиша писао о Кањошу.

Међутим, другачије подат-

ке налазимо код преписа овог

истог уговора Јосифа Шафари-

ка и Шиме Љубића. Шафарик је

препис уговора из 1423. године

објавио 1861. године у Гласни-

ку Друштва Србске Словесности

Илустрација за италијанско издање Кањоша и у том препису наведена су

Мацедоновића (Alessandra d’Este, 2010.)

имена тринаест потписника, а

међу њима нема Кањоша Мацедоновића; Шиме Љубић је 1886. го-

дине, у Листинама објавио текст уговора на латинском језику и на-

ведена су имена четрнаест властелина – потписника уговора; међу

њима је наведено име Кањош Владеновић Близикућа.

Постоје и друге разлике у именима и презименима Паштровића

– потписника овог уговора. Прави одговор на питање како је и зашто

дошло до ових разлика могуће је дати тек након архивских истражи-

вања у Венецији. Но, за сада, можемо тврдити: Кањош Мацедоновић

– паштровски властелин је историјска личност из петнаестог вијека.

Љубишино дјело „Кањош Мацедоновић – Прича паштровска

из петнаестог вијека“ објављено је први пут 1870. године у Забав-

нику Народне читаонице дубровачке. Књижевна критика је изрекла

оцјену да је то једна од најљепших приповиједака написаних на

60

Културна баштина II Избор

српском језику и зато не чуди да је прича доживјела бројна издања:

укључена је у сабрана дјела, штампана је више пута као посебно

издање, ушла је у изборе приповједачке прозе, школске лектире,

превођена је на стране језике.

„Љубишин Кањош Мацедоновић иде у ону врсту књижевних

и уопште уметничких творевина које су стваралачки толико ожи-

вотворене да у њима свак, без обзира на степен културног узраста

и интелектуалне радозналости, може наћи и део себе и део оне

поруке коју би и он, кад би умео, желео да остави ... Као и ликови

Марка Краљевића или Милоша Обилића или Вука Мандушића,

настали у дубини народних умотвора, настао је лик Кањоша Маце-

доновића као једно од мерила којима је народ процењивао морал-

не вредности живота. Кањош заиста спада у категорију изузетних

књижевних ликова, али нам је, ипак, по оном што чини његову осо-

беност, ближи од осталих. Тешко би било наћи у целој уметничкој

књижевности југословенских народа сродан лик који би био раван

Кањошу.“ (Ђ. Радовић)

Одломци из приче Кањош Мацедоновић:

„... Један дан прољетни на главној скупштини, коју су

сазвали суђе и властела на обичном мјесту од правде, да

подијели пресушено полуже, дође на искуп у доцније и

Кањош Мацедоновић, човјек ниска струка, али жив и ћепе-

ран, да би се на игли вртио. Мач о пасу а челенку на глави,

викне: „Помоз Бог, браћо!“ Он је скоро походио Млетке,

зато се сви с њим поцеливају и загрле; а кад сједе, почну

га суђе распитивати о Млецима и о гласовима што је тамо

скупио и амо донио ...“

Збор Паштровића саслуша Кањоша и одлучи да прихвати Дуж-

дев позив и на двобој са Фурланом пошаље Кањоша:

„Приспје Кањош у Млетке на Цвијети, у најљепше доба

године. Гдје ће, гдје неће, те он код оне тројице гдје је пио

61

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

кафу ... Кад виде тројица Кањоша намрде се, јер помисле да

Паштровићи неће слати замјеницу дужду.

Кањош им се лијепо поклони и преда писмо; сва се три

пригну да виде што пише, док рече један од њих, пошто се

нешто међу се поразговоре: „Ми се надали да ће нам доћи

бољи и виши јунак нег си ти.“

Наједи се Кањош да пукне: „Моја господо, бољи и виши

пођоше бољијема и вишијема, а ја једва вас допадох! Ја

сам најприје дошао до вас, јер нећу да излазим пред дужда

него славодобитан, а ви мене лијепо дочекасте!“ ...

… Остаде Кањош сам. – „Сад што ћу да радим! Могло ми

је бити да сједим дома као господин. Нанесе ме неки гријех

да овдје лудо погинем: пак да је за кога ни по јада, но за ове

страшиве и надуте никове.“

Слиједи опис сусрета и борбе са Фурланом:

„Ја сам“ , рече Кањош, „заточник дуждев; него кажи гдје

ћемо се сјећи?“

„Не шали се, него кажи ко си“ , викну Фурлан.

„Знаћеш брзо ко сам“ , одговори Кањош, него хајде да

се сијечемо, није мени дангубити.“ Пак се довати за мач, а

зашкрипи зубима.

Укрцају се свак у свој чуњ и завезу по крми. Кад допру

к острвици, скоче оба једанак на крај, а Кањош отисне свој

чуњ од краја. „Што чиниш“ , викне Фурлан, „што отури чуњ,

јеси ли при себи?“

„Не требају нам два“, одговори Кањош, „ја ћу се твојијем

вратити; а теби већ не требају ни чуња ни коња; ти си своју

чашу испио“ .

Препаде се Фурлан, пак му стаде причати колико је јуна-

ка посјекао и убио.

А Кањош њему: „Мучи, рђо; ти нијеси јунака јошт ни

видио, камо ли убио, него баци ту палошину да ти вежем

руке наопако, да те водим дужду, е да му се смилује и да ти

опрости кад те таква види.“

62

Културна баштина II Избор

„Прођи се белаја и боја“, додаде Фурлан, „ него хајде под

мој шатор да ручамо, а вјеруј ми, незнана делијо, тај дужд

за кога ћеш гинути, једнаки је душманин и мени и теби, пак

те жалим гдје те ђаво нанио да ти попијем ту праву крв.“ …

... Поврне Кањош и другом и трећом, но Фурлан вјеш-

то одбија махове, док га Кањош, обиграјући окрену сунцу у

очи. Потегне Фурлан једном, и чисто, да се Кањош некако

хитро не усука, хћаше га раскројити. Док Фурлан махну дру-

гом, Кањош га уграби и проби мачем с лијеве сисе на десну

лопатицу. Паде Фурлан, а удари му из ране кужањ крви као

да си вола заклао. – Допаде Кањош, дигне му с руке прстен,

а распаше палош, па га остави да диха.“ ...

За побједу у двобоју дужд жели да награди Кањоша:

„Сад“, рече тумач, „ево смо отворили благо светога Мар-

ка, приступи и узми колико те је воља, и што сам заповије-

даш.“ – Приступи Кањош гвозденој су три браве скрињи,

кад ли скриња пуна удушена златнијех дуката. Погледа

Кањош благо, пак се посмијехну, извади из тобоца својега

дукат и баци у скрињу. – „Што чиниш?“ – викне зачуђени

тумач. – А Кањош њему: „Да се из ове скриње диже а не

меће то би благо брзо нестало: брзо бисте јој дно видјели.“

Мало затијем рече Кањошу онај исти господин да би

било дужду веома драго да се с њим освати, и да би му рад

поклонити кћер једину у жену.

„Благодарим“, рече Кањош, „на такву племениту пону-

ду. У нашој је опћини обичај непрекидни да се свак жени у

своме јату, и тако чувамо поштење нашијем сестрама.“

„А да тражи, вели ти дужд, какви дар!“

„Питам“, викне Кањош, „да нам не узимате царине ни

мрнаре, да стојите поштено на погодби коју смо утврдили

при предаји, и за боље јемство да се зове именом нашега

народа она обала у Млецима при мору гдје се искрцава

наша трговина. Другога дара и обиљежа нити тражим,

нити примам.“

63

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Извори и литература:

• Уговор Млечана и Паштровића из 1423, Ш. Љубић. Листине, 1886;

Ј. Шафарик, Гласник Друштва српске словесности, Београд, 1861;

Паштровске привилегије, препис из 1764, АЦГ, Цетиње; Паштровске

привилегије, препис Д. Миковића из Висковићева архива у Перасту; И.

Божић, Немирно Поморје – Паштровићи, 1979; Ј. Вукмановић, Паштровићи,

1960; С. Мијушковић, Књига Паштровских привилегија. Историјски записи,

12, књ. 15, 1959; Исто, Приморске новине, 1999; Р. Ђуровић, Откуд Кањошу

Мацедоновићу такво име и презиме. Стварање, 12, 1974; С. М. Љубиша,

Кањош Мацедоновић, Сабрана дјела, књ.1, 1988. и др.

64

СТЕФАН ХАНИБАЛ ЗАНОВИЋ*

Породица будванског кнеза Антуна Зановића, Стефановог оца, до-

селила се у Будву из Паштровића, почетком осамнаестог вијека. У

селу Калудерац, недалеко од Петровца, сачувала се кула Зановића,

у којој су они живјели прије пресељења у Будву. Посљедњи Зано-

вићи помињу се у паштровским исправама до средине деветна-

естог вијека и били су посједници великог имања у Буљарици и

Лучицама. У Будви, Зановићи су посједовали пространу и уређе-

ну кућу у којој су одсједале важне личности које су посјећивале

град. Поред куће у старом граду, на свом имању, које се и данас

зове Бабин до, Антун је изградио већу зграду, налик на замак,

која је сада у рушевинама. Зановића у Паштровићима и у Будви

више нема – изумрли су, али фама о овој породици живи и данас:

историчари, књижевници, публицисти, наши и страни, пишу ро-

мане, објављују студије, штампају књиге у којима расвјетљавају и

допуњују мозаик животописа изумрлих Зановића.

Антун Стефан Зановић вјенчао се у Будви 1744. године са

Франћеском, кћерком капетана Марка Марковића, а кумови су им

били Бечић и Марко Медин. Према књигама рођених, у Будви су

им се родили синови: Марко – 10. јуна 1745; Примислав – 24. јану-

ара 1747; Стефан – 13. априла 1749; Стефан Ханибал – 28. фебруара

1751. и Венцеслав – 29. марта 1755. године. Двије кћерке, Марија

Елизабета и Терезија Јустинијана, рођене су такође у Будви, док се

најмлађи син Мирослав родио у Венецији 1761. године, гдје се Ан-

тун са породицом преселио и живио све док га власти нијесу, 1766.

*

Преузето из: Поменик Паштровића I, Петровац, Банкада – збор Паштровића, 2000, стр. 65-71.

(Прим. ур.)

65

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

године, протјерале из тог града због хазардног коцкања. Антун се

након тога вратио у Будву и активно учествовао у политичким зби-

вањима овога краја. Умро је 1801. године.

Три Антунова сина, Примислав, Стефан Ханибал и Мирослав,

својим пустоловинама и другим радњама допринијели су да су

се Будва и Паштровићи често помињали у водећим европским

градовима и на дворовима краљева и разних велможа.

Од све браће, Стефан Ханибал је најпознатији. Издваја се као

пустолов, пјесник и филозоф европског формата; аутор бројних

дјела различите садржине, која до данас нијесу сва пописана; из-

давао их је под разним именима у многим европским градовима;

штампана су на италијанском, француском, њемачком, латин-

ском и руском језику, а нека су остала и у рукопису; представљао

се као гроф од Бабилоније, принц од Албаније, потомак Скендер-

бега, Шћепан Мали, деспот Груде, војвода Светога Саве, односно

Херцеговине, и још много других титула и имена додавао је себи;

лутајући је пропутовао цијелу Европу, боравећи на дворовима

краљева и велможа, уживајући гостопримство значајних лично-

сти из свијета књижевности, филозофије, умјетности и науке, са

којима се дописивао и којима је посвећивао своја пјесничка дјела;

био је претендент на пољски престо и на још многе друге значај-

не положаје; познати је заводник и љубавник отменог женског

свијета; знао је да очарава људе својом ерудицијом, познавањем

европске и свјетске цивилизације и културе, маштовитом причом

о свом поријеклу и везама, расправама о филозофским и поли-

тичким темама; био је галантан млади човјек привлачне спољаш-

ности, који је трошио позамашне суме новца добијене од својих

покровитеља и богатих љубавница, позајмљене од банкара или

добијене за карташким столом; стварао је дугове, повјериоци су

га јурили, те је често био приморан да мијења мјеста живљења

и тражи нове просторе за своје пустоловине; враћао се завичају с

намјером да се ту смири у кругу поштованих родитеља, али Будва

је била сувише тијесна да се у њој скраси; заносио се мишљу да

се устоличи на црногорски престо, уживао у томе подршку ста-

рог владике Саве; имао је утицаја на младог архимандрита Петра,

66

Културна баштина II Избор

будућег црногорског владара и

митрополита, са којим је ковао

планове о будућности Црне

Горе и са њиме кретао у Русију

– све то, и много другога што

је за својег кратког, али бурног

живота проживио и радио, дје-

лује понекад нестварно или не-

Стјепан Зановић, принц од Албаније

могуће, и показује да је Стефан

био изузетно надарен човјек, маштовит, али без граница обузет

страшћу за пустоловинама. То га је, на крају, коштало и главе.

Стефан се школовао у Венецији и Падови; похађао је Коле-

гијум, у друштву свештеника и фратара; једно вријеме боравио је

код језуита; приватно се школовао у Фиренци и тамо, како сам на-

води, „узео филозофију за своју учитељицу“; путовања и сусрети

са људима од науке и књижевности највише су допринијели ње-

говом општем образовању. Старији и искуснији брат Примислав

увео га је у свијет коцке и пустоловина, тако да је већ у осамнаестој

години протјеран из Венеције, а касније и из Тревиза. Обрео се у

Фиренци, гдје је читао своје стихове посвећене царици Катарини

и 1772. академија Апатиста додијелила му је звање академика. У

Паризу је упознао Русоа, Даламбера, Волтера и друге научнике,

књижевнике и енциклопедисте, преводио је њихова дјела, слао им

своје пјесме и писма; боравио је и у другим градовима Француске;

одлазио је у Лондон; преко Италије, посјећујући Милано, Торино,

Рим и Напуљ, стигао је у Будву. Успут је објавио своје прве књиге:

Opere diverse (Разна дјела), Париз, 1773. и Poesie (Пјесме), штампане

исте године у Милану.

Из Будве, гдје се привремено склонио, Зановић је путовао у

Италију, боравио у Дубровнику, више пута посјећивао Црну Гору и

сретао се у Стањевићима и на Цетињу са архимандритом Петром

Петровићем Његошем. У то вријеме лансирао је вијест, која је

објављена у Вићенци, да је умро 1774. у Келну. Средином 1775. са

црногорском делегацијом кре нуо је у Русију да тражи помоћ и за-

штиту Русије; у Бечу се растао од архимандрита Петра Петровића

67

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

и отишао у Пољску, гдје је уживао гостопримство моћног грофа

Огинског, великог хетмана Литовског. Из Пољске је отишао у

Дрезден и ту створио пријатељства са утицајним људима и штам-

пао књигу Opere postume (Посмртна дјела); написао је писмо По-

темкину представљајући се заступником Црне Горе. У Дрездену

је издао 1776. другу књигу Lettere turche која је добро примљена у

јавности и ускоро штампана на француском и њемачком језику.

Овај саксонски град морао је да напусти неславно и након тога

обрео се у Берлину. Склопио је присно пријатељство са престоло-

насљедником краља Фридриха Виљема Другог и од њега добио

позамашне суме новца. Тумарао је Европом задржавајући се краће

вријеме у појединим главним

градовима њемачких држава

и у Пољској, да би се 1778.

обрео у Бечу и ту правио пла-

нове о ангажовању Црного-

раца у аустријску војску. Беч

је морао напустити, пошто је

претходно био бачен у окове

а пуштен по царевој наредби.

Поново је лансирао вијест о

својој смрти и послије путо-

вања по Француској стигао је

у Рим као смјерни калуђер

Варта. Но, овога пута Рим

је за њега био срећан град:

својом љепотом, шармом и

успјелим удварањем успио је

да освоји срце пребогате ен-

глеске војвоткиње Кингстон,

чувене по раскалашном жи-

воту и скандалима. Са њом

је отпутовао за Русију гдје су

Различита дјела грофа Стефана Зановића,

посјетили царицу Катарину

Далматинца и академика

која му је додјелила звање

68

Културна баштина II Избор

козачког хетмана. Из Русије, овај пар љубавника је отишао у Па-

риз; војвоткиња је купила стари замак и била је склона да се уда

за Стефана.

Но, Паштровић се уморио од лагодног живота, напустио је

војвоткињу и наставио са својим луталачким и авантуристичким

животом. Преко Холандије, пут га је одвео у Њемачку, у Дрезден,

код свог покровитеља престолонасљедника Фридриха Виљема

који га је послао у Пољску и Литву код својих савезника кнезова

Огинског, Потоцког, и других. У октобру 1780. године из Хага је на-

писао писмо оцу у Будви којим му јавља да је одлично примљен

у високим круговима града. Стигао је и у Белгију и успио да се

приближи и допадне гласовитом војсковођи и писцу кнезу де

Лињу; одсјео је у његовом дворцу, користио богату библиотеку,

писао и штампао своје књиге у његовој штампарији; затим је пре-

шао у бању Спа, одсјео у најлуксузнијем хотелу и напустио га не

плативши рачуне. У Франкфуту је подигао велику суму новца на

мјеницу војвоткиње Кингстон.

У насталом спору између Аустрије и Холандије Стефан је ви-

дио нову, велику шансу за остваривање својих комбинација и зато

одлази у Беч и цару Јосипу II нуди десет хиљада Црногораца за

рат против Холандије. У то вријеме у Бечу се, на путу за Карловце

гдје је требало да буде рукоположен за владику, налазио његов

добар познаник архимандрит Петар Петровић Његош са опатом

Долћијем и гувернадуром Радоњићем. Стефан се састајао са њима,

показао им своје бројне књиге штампане у водећим европским

градовима, спремао се да иде у Карловце на хиротонисање, из-

носио планове о организовању државне управе у Црној Гори, и

то помоћу Беча или Венеције. С тим у вези Стефан је крајем јула

1784. упутио опширан меморијал млетачком амбасадору у Бечу,

у којем је изложио план о стварању црногорске државе којој би

он био на челу. Међутим, сви његови планови су пропали; Сте-

фан је морао да напусти Беч, јер се сазнало да је за њим издата

потјерница у Венецији. По одласку из Беча написао је писмо цару

у коме тешко оптужује Долћија за сплеткарење, а себе представља

као правог господара Црне Горе, коме је владика Сава дао печат

69

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

црногорске митрополије и у аманет му ставио да поврати црно-

горске драгоцјености које су Дубровчани бесправно присвојили.

Послије бечког неуспјеха Стефан је „у љето 1784. навукао још

једном пустињачко одијело и склонио се код фра Емануела Проб-

ста, човјека заиста светог и предоброг, и остао са њиме четири

мјесеца у осами код Траубинга на Дунаву.“(М. Пантић, Турска

писма). То вријеме искористио је за читање и писање нових књига

и писама које је упућивао на разне стране. Изгледало је да је на-

шао мир у молитвама и хришћанској побожности, али била је то

само варка.

Напустио је пустињачки живот и посветио се остваривању

нове замисли: понудио је Холандији двадесет хиљада Црногораца

за борбу против Аустрије. Не жалећи средстава и труда успио је

да убиједи холандску владу, која је, 28. 12. 1785. године, донијела

резолуцију којом прихвата његову понуду за ангажовање, истина,

мањег одреда Црногораца и у којој стоји обећање да ће му напори

бити признати и уложена средства надокнађена. У међувремену

је склопљен мир, потреба за ангажовањем Црногораца је отпала

и Стефан се одлучио да путује у Холандију да наплати трошкове.

На путу за Холандију Стефан се задржао неколико мјесеци у

Паризу; ту се спријатељио са чувеним Каљостром, писцем и вара-

лицом великог стила; упознао је Клоса, револуционара и филозо-

фа, а у позоришту је срео грофицу Каролину, љепотицу и познату

заводницу. Ова љубавна романса није дуго трајала јер га је грофи-

ца напустила: касније му је јавила да је постао отац једне лијепе

дјевојчице, коју Стефан никада није видио.

Из Париза Стефан се упутио за Холандију крајем 1785; било је

то путовање без повратка. У Гренингену је био примљен лијепо;

његов пријатељ Фокенс увео га је у високо друштво; кћерка нека-

дашњег гувернера Бенгала, Сабина, заљубила се у њега, али све

то није дуго трајало. Убијеђен да има право на накнаду трошкова,

које је холандска влада негирала, ступио је у сукоб са њом, пи-

сао прогласе, штампао брошуру са резолуцијом владе и другим

документима, али без успјеха. У међувремену, појавили су се са

оптужбама против Стефана холандски банкари, које је Примислав

70

Културна баштина II Избор

Зановић, заједно са Стефаном, оштетио у великој превари лаж-

не испоруке робе, што је својевремно изазвало оштар дипломат-

ски сукоб Венеције и Холандије. На захтјев повјерилаца Стефан

је ухапшен 4. априла 1786. приликом изласка из позоришта. Из

затвора је писао писма својим пријатељима и познаницима тра-

жећи помоћ, али одговора није добијао. Полиција је вршила ис-

трагу и записници исљедника су сачувани. Из њих се види да је

Стефан негирао оптужбе, да се бранио упорно и досјетљиво, али

спаса није било. Увидјевши да је остао сам, без помоћи са стране,

у једном од посљедњих писама упућених из затвора најавио је

самоубиство.

Театрално, као што је и живио, Стефан је завршио живот 25.

маја 1786. у Амстердаму: сам у затворској ћелији, дао је стражару

златну дугмад да му набави бокал вина; испио га је и стаклом

пререзао себи вене. Овога пута то није била лажна смрт, није била

глума, већ стварност. Живио је тридесет пет година.

БИБЛИОГРАФИЈА

Opere diverse del Conte Stefano de Zannonjich Dalmatino, Accademi-

co, etc, dedicate al signor Conte Antonio de Zannonjich... esatta edizi-

one, tomo primo, Parigi, 1773; Poesie del Conte Stefano de Zannonjich,

Ginevra, 1773; La Didone. Scena drammatica del Conte Stefano Zanno-

njich... Ottava edizione, Rotterdam, 1772; (Torino, 1773); Pigmalione.

Opera del Conte Stefano Zannonjich, Dalmatino, Academico... Parigi,

1773. (4 izdanja); L’ Ingresso, poemetto, Bologna, 1773; Riflessioni fi-losofiche-morali, Parigi, 1773; Opere postume, Drezden 1775; Poesie Bar-baresche, d Osmano. Berlino, 1776; Lettere Turche raccolte e stampate

da Stiepan Pastorvecchio... Constantinopoli, (Drezden), 1776; Le Destin

Politique de la Pologne... Croja, 1778; L’Horoscope Politique de la Pologne,

de la Prusse, de l’Angleterre... a pastor-vecchio, aux piеdes des Alpes de

Montenegro, 1779, ( više izdanja); La Poesie et la Philosophie d un Turc...

Amsterdam, 1779; Epitres et chansonettes amoureuses d un Oriental...

1779; Le Grand Castriotto d Albanie. Historie. Francfort, 1779; Oeuvres

71

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Choisies du Prince Castriotto d Albanie, Mons, 1782; Epitres pathetiques

adressees a Frederic Guillaume Prince royal de Prusse, Londres (Ham-

burg), 1780; L’Alcoran des Princes destinee au Trone... St. Petersbo-

urg, 1783; Pensees de Stiepan – Annibale, vieux berger d’Albanie...

1784 (i na njemačkom, 1785.); Le faux Pierre III, impereur de Russie, ou

Stiepan Mali, qui parut dans de Montenegro, 1784. (više izdanja na

francuskom, prevedena i na italijanski), i drugo.

Извори и литература:

• Архив Будве, ФЗ, књиге рођених; М. Брајер, Антун конте Зановић и

његови синови, Загреб, 1928; М. Дор, Сва моја браћа, Загреб, 1987;

Стефан Зановић, Пакао или небо (избор, пред. Р. Ротковић), Титоград

1979; Стјепан Зановић, Турска писма (превела са италијанског и

француског језика М. Поповић, приредио и предговор написао М.

Пантић), Цетиње, 1996, и друго.

72

ТОМО МЕДИН*

У сјенци великог пустолова и књижевника Стефана Зановића остао

је код нас мало познат, његов савременик, земљак и сабрат по

професији – Томо Медин, потомак старог паштровског братства

које се нарочито истицало у вријеме цара Душана, када су поје-

динци из овог братства обављали високе функције у царевој ад-

министрацији. Душан их је за то обилато наградио 1355. године

давши им посједе у Ластви. Одакле су и када су Медини дошли у

Паштровиће није утврђено, претпоставка је да су дошли из Шпа-

није. Задржао се и до данас стари назив локалитета Мединов крш,

гдје се настанило и живјело ово братство. Паштровска Ластва је

дуго уживала аутономију и представљала посебну комунитад са

својом управом. Послије турског заузимања Бара, једно вријеме је

у Ластви столовао надбискуп барски и примас српски. Сачувано је

више паштровских исправа у којима се, све до краја осамнаестог

вијека, у Ластви помињу свештеници и становници православне

и католичке вјероисповијести.

Из тог малог паштровског насеља и његове околине, поникао

је не мали број даровитих и способних људи који су се отиснули у

свијет, тамо стекли висока образовања, постали богати и утицајни

људи, заузимали важне положаје у држави и друштву. Било је

и оних појединаца који су ‘славу’ на страни стицали на начин

супротан патријахалном моралу који је владао у завичају; били су

то пустолови, људи посебног соја и кова. Осамнаести вијек био је

као створен за овакве личности: у Европи је доминирао француски

*

Преузето из: Поменик Паштровића I, Петровац, Банкада – збор Паштровића, 2000, стр. 58-65.

(Прим. ур.)

73

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Насловна страна превода Волтерове Анријаде

74

Културна баштина II Избор

просветитељски дух у предреволуционарном периоду и многи

пустолови лутали су европским простором, представљали се лаж-

ним именима и звањима, картали се и заводили отмене даме на

дворовима и у замковима богатих провинцијских велможа; били

су то, махом, млади надарени људи, маштовити, образовани, са

израженим склоностима према литератури и умјетности, али

их је тежња за авантурама, лаким стицањем и трошењем новца,

уводила у свијет криминала, често са трагичним посљедицама.

У другој половини осамнаестог вијека један од њих доспио је у

Црну Гору и једно вријеме њоме добро владао. Био је то Шће-

пан Мали. Паштровићи, мала слободна комунитад, предњаче по

броју таквих нашијенаца, који су по Европи проносили њихово

име. Да се зна, то су: Александар Николин, Стефан, Примислав и

Мирослав Зановић и Томо Медин.

О Зановићима, посебно Стефану, доста је писано; његов жи-

вотопис је и литерарно обрађен у роману и на сцени. О Тому

Медину у црногорској књижевној публицистици готово нема по-

мена. У историји италијанске књижевности, међутим, посвећена

му је заслужена пажња као писцу и као пустолову који се кретао,

углавном, у италијанском културном кругу и имао тијесне везе са

чувеним Казановом. Подстакло је то и неке хрватске историчаре

књижевности да напишу прилоге о Медину и да на основу до-

ступних извора дочарају лик овог нашег земљака.

Томо Медин се родио у Ластви, данашњем Петровцу на мору,

1725. године. Других података о његовом животу у старој Ластви

нема. Студирао је право и књижевност на Универзитету у Падови

и тамо стекао „репутацију књижевника и галантног младића по

моди“. Убрзо се одао пустоловном животу и 1756. био ухапшен и

протјеран у Даламацију, без права повратка у Млетке. Немирног

духа, обузет страшћу за коцком и авантурама, није дуго пошто-

вао одлуку о протјеривању и 1758. поново је ухапшен и заточен у

затвор тврђаве у Шибенику. Колико је тамо провео није познато,

али се зна да се 1763. обрео у Бечу. У новој средини је задобио

повјерење и заштиту канцелара Кауница и царице Марије Тере-

зе, која га је 1765. године поставила на одговорну дужност шефа

75

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

криминалне полиције у граду Мантови. Ту се оженио дјевојком

из племићке породице и имао све услове за миран и удобан жи-

вот. Али, склоност ка луталачком животу, коцки и друштву лаких

жена поново је надвладала и Медин је напустио Мантову и вра-

тио се у Венецију; године 1767. поново је протјеран. Након тога,

до краја живота, Медин је наставио луталачки живот по разним

земљама Европе.

Свједочанства о животу овог нашег пустолова и пјесника оста-

вио је чувени Ђакомо Казанова у својим мемоарима које је писао

у мирним годинама живота, након дугог лутања по европским

земљама. Свакако, у тим његовим свједочењима има пристрасно-

сти у оцјени Мединове личности, али, ипак, без Казановиног ка-

зивања слика о Медину била би непотпуна. Први сусрет Казанове

и Медина одиграо се у Падови почетком јесени 1746. године, када

су и један и други имали само по двадесет једну годину живота.

Медин је у то вријеме био сретни љубавник најпознатије млетач-

ке куртизане – љепотице Анћиле. Због љубавног заплета, први

сусрет Тома Медина и Казанове завршио се двобојем између њих

„на мјесечини, под платанама у падованском парку“. До њиховог

поновног сусрета, који се према Казановиним сјећањима одиграо

1770. у Посилипу крај Напуља, дошло је тек након четрнаест го-

дина. Ту се Млечанин одмарао у дому књижевника и пустолова

Ангела Годара. Медин се нашао у аристократском друштву које

се картало, упркос томе што се знало за његову коцкарску страст

и преваре у игри. Како је био остао без новца, намјеравао је да

за столом ‘оперуши’ младог, богатог и у картању неискусног па-

триција Моросинија, који је са пратњом путовао по Италији. Због

вербалног сукоба са Казановом дошло је до њиховог другог дво-

боја сабљама у којем је Медин био рањен у руку. Бијесан на су-

парника, затражио је реванш, што је Казанова прихватио и обећао

трећи двобој у Риму. Медин је стигао у вјечни град у пратњи своје

љубавнице из Мантове и њене прелијепе младе сестре и смје-

стио се недалеко од куће у којој је становао и Казанова. Срећа која

га је пратила док је картао, напустила га је, а повјериоци гонили

тако да се нашао у римском затвору. Из затвора је писао дирљива

76

Културна баштина II Избор

писма Казанови, молећи га за помоћ и нудећи му везу са младом

сестром његове пријатељице. Но, помоћ је стигла са друге стране;

везу са младом дјевојком остварила је утицајна личност из пратње

њемачког цара који је посјетио Рим; вјеровници су били исплаће-

ни и Медин је крајем 1770. напустио град. Према казивању Каза-

нове, наредне године срели су се поново у Фиренци. Овога пута,

заједно са њима, на сцени се појавио Примислав Зановић, старији

Стефанов брат, коцкар, варалица и комбинатор. Оставши без сред-

става Медин није могао платити кочијашу превоз и обратио се

Казанови за помоћ, показујући му писма са препорукама које је

добио за пријем код племићких кућа у граду. Када је овај одбио

да му помогне, Медин је насрнуо на њега и у насталој тучи, у

коју су се умјешали и жбири, извукао дебљи крај. Спас од дуго-

ва и затвора донио му је овога пута Примислав Зановић, који је

управо са пратњом стигао у Фиренцу и као гроф се кретао у ари-

стократском друштву града. Примислав је платио све дугове свога

земљака, рачунајући на његову спремност да заједнички остваре

план и ‘оперуше’ на картама младог и богатог енглеског грофа

Линколна. Због те афере, Казанова, Зановић и Медин морали су

да напусте Фиренцу. Ову епизоду тројице пустолова описао је М.

Дор у роману о Зановићима Сва моја браћа. Без обзира на сукобе

између Казанове и Медина и опаске које је пустолов у мемоарима

знао охоло упућивати свом супарнику, међу њима је постојала

обострана наклоност и уважавање. Види се то из садржаја Меди-

нових писама Казанови, а још бољи доказ дао је сам Казанова,

који је у краткој биографији помињао неке чланове своје поро-

дице, љубавнице (без навођења имена), добротворе, папе, једног

кардинала, Волтера, надвојводу Леополда тосканског, адмирала

Орлова, кнеза Кауница и контеа Медина. У мемоарима Казанова

је скицирао његов портрет, написавши поред осталог и ово: „... Ме-

дин је, дакле, био човјек племићког поријекла, добро образован и

знатне интелигенције, али, на жалост, био је сиромашан. Упркос

томе, волио је да троши, није се могао издржавати осим коцком,

срећа га је напуштала, правио је трошкове које није могао платити

и зато је увијек био принуђен да бјежи ...“

77

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Познанство Тома Медина са Руђером Бошковићем, научни-

ком свјетског гласа, на први поглед може изгледати загонетним.

Како су се и гдје упознали није забиљежено, али се зна да су ова

два земљака ‘Словинца’, један Дубровчанин, исусовац, а други

Паштровић, пустолов, једно вријеме били у блиским контакти-

ма и сарађивали на чисто књижевном пољу. Бошковић и Медин

су били људи немирног духа; потребна им је била афирмација

и стицање познанстава у високом друштву и то их је зближило

и повезивало. Медину је то требало да би се могао позвати на

Бошковића, који је у то вријеме био познат научник. У часопи-

су Journal des Scavans pour l anne 1768, Mars, 205-206, објављен је

литерарни прилог посвећен Медину и Бошковићу. У уводу тога

текста се каже да је Медин, шеф криминалне полиције у Ман-

тови, у то вријеме центру аустријске провинције Ломбардија; да

је поводом оздрављења царице Марије Терезе написао запажен

сонет посвећен M. le Prince Kaunitz. Поред текста објављеног на

италијанском језику, дат је и превод сонета на латински, који је

урадио Руђер Бошковић. За Бошковићев превод се каже како је

том, и у Француској добро познатом, латинском пјеснику успјело

да „латински даде тачно и истим бројем стихова све оно, што је

садржано у италијанском изворнику“. У архиви Pozza-Sorgo чува

се неколико писама које је Медин упутио Бошковићу. Писма се

данас не могу објавити, али сигурно је да се у њима налазе „за-

нимљиви детаљи о везама великог коцкара с једним великим

човјеком науке“ (Ћ. Трухељка). Можда ће објављивање ових писа-

ма и евентуално неких других докумената показати како и гдје су

се упознали; имају ли основе тврдње изнесене у неколико старих

публикација према којима се поријекло Руђера Бошковића везује

за Паштровиће. Историјски је доказано да је у Буљарици живјело

братство Бошковића; по њима се звала кула – утврђење у близи-

ни ондашње границе према Турској. Интересантно је да се назив

куле доводи у везу са Руђером Бошковићем. О томе је писала Гр-

лица, календар црногорски за 1838. годину. У Србско – Далматин-

ском магазину за 1849, који је излазио у Задру, протојереј Георгије

Николајевић из Дубровника написао је о томе следећи текст:

78

Културна баштина II Избор

„… Бошковићева кула, сада запуштена и опала, носи своје име од

познатог астронома Бошковића Дубровчанина, који је из ње често

пута а највише 1750. у небо гледао и потребне мјере узимао.“ И у

неколико страних публикација кула се доводи у везу са Руђером

Бошковићем. Забиљежили смо и народно предање у Буљарици

према којем је кула припадала братству Бошковића, од којих је је-

дан у звијезде гледао и бавио се рачунањем и по томе био познат.

Томо Медин рођен у Ластви, удаљеној свега неколико километа-

ра од куле, морао је знати о њеном постојању, јер је она често била

мјесто сукоба Паштровића и Турака; можда је и лично познавао

некога из братства Бошковића. Зато се намеће питање да ли је по-

знанство са Руђером Бошковићем, који је од Тома био старији четр-

наест година, било случајно или се ту назиру трагови међусобног

познанства и сарадње и по завичајној паштровској линији. Но, без

обзира на могућ одговор, сарадња на књижевном плану Медина

са Бошковићем представља свијетлу страницу у његовом бурном,

пустоловном и контраверзном животу. Неоспорно је да је Медин

имао књижевног дара; историчари италијанске књижевности то

истичу у својим дјелима. Општа је оцјена књижевне критике да

је његов превод на италијански језик Волтеровог спјева Анријада

(L’Enriade del Sig.r di Voltaire tradotta in ottava rima e dedicata a

Sua Altezza Serenissima Elettorale Carlo Teodoro Elettore Palatino

del Reno (ecc.ecc) dal Conte Tommaso Medini, Monaco, 1774.), који је

припремио боравећи у Минхену 1774. године, један од најбољих

превода на италијански језик. Похвале за успјели превод добио

је и од чувеног италијанског пјесника Метастазија, који је висо-

ко цијенио и његову поезију, упоређујући је са најбољим оства-

рењима италијанског пјесништва. Остваривао је Медин везе и са

другим истакнутим и утицајним личностима оног времена: Бе-

тинелијем, грофом Ламбергом, Шимуном Стратићем, и другима.

Медин није дочекао да за живота види објављеним и своје

друго преведено дјело; овога пута ради се о спјеву римског писца

Клаудија Клаудијана Il Ratto di Proserpina, које је штампано у Бре-

ши 1806, такође са похвалама за успјели превод. Бројне пјесме,

сонети и друга књижевна дјела, углавном посвећена појединим

79

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

личностима или догађајима, која су настајала у тренуцима крат-

котрајног предаха, када би се скрасио у неком мјесту, притијешњен

оскудицама и невољама које му је доносио хазардни коцкарски

живот, објављивана су у разним публикацијама или као посебна

издања, или су остајала у рукопису. За штампање избора својих

пјесама и за објављивање збирки поезије, изгледа није марио, или,

тачније, то није стизао да уради, заокупљен страшћу за игром и

пустоловинама.

Да ли је поред Бошковића и Зановића Медин имао везе и са

другим ствараоцима поријеклом са словенског југа? Мате Зо-

рић, књижевни историчар и аутор опсежног и документованог

рада о Медину и његовим везама са Казановом, пронашао је у

библиотеци фрањевачког самостана у Шибенику збирку пјесама

на италијанском језику насталу у 18. вијеку, међу којима је неко-

лико Мединових пјесама. Ипак, за разлику од свог савременика

и земљака Стефана Зановића који је, лутајући Европом, знао да

сврати и у Будву и посвети јој сонет, Томо Медин, изгледа то није

радио. Отиснуо се из Ластве у свијет, а сјећање на родни крај ис-

казивао је стављајући уз своје име титулу Conte di Lastva (Гроф од

Ластве). Можда је то један од разлога што Медин није поменут ни

у једној нашој антологији пјесништва и што је остао незабиљежен,

као појава, у антологији барокне поезије и у најновијем прегледу

Књижевности Црне Горе од XI до XIX вијека. У историји италијанске

књижевности осамнаестог вијека, пак, неколико критичара дало

је суд о Медину као поети словенског поријекла, не одричући му

пјеснички дар и преводилачко умјеће исказано у времену просве-

титељства и волтеријанства.

Има још једна разлика између ове двојице пустолова и књи-

жевника: Зановић је био већи мајстор и комбинатор, маштовитији

и плоднији писац, живио је бурније и краће, претежно са старијим

и богатијим дамама; потомство није оставио, а братство Зановић

се истражило, нема их више у Паштровићима, нема на страни;

Медин је живио знатно дуже од Зановића, био је ожењен и оста-

вио је потомство у Италији; он није сам отишао из Ластве. Томо-

ва сестра дошла је у Италију, живјела једно вријеме са братом, и

80

Културна баштина II Избор

као контеса удала се 1744. године за принца Леополда Гонзага

(principe di Solferino e del Sacro Romano Imperio). Казанова је, као

заводљиву дјевојку, спомиње у својим мемоарима. Медини у

Паштровићима остали су све до данас јако и угледно братство, и

бројни су њихови потомци који живе и ван завичаја.

Ипак, судбина ове двојице Паштровића, поред многих разноли-

кости, била је слична по трагичном завршетку живота: Стефан је

театрално испио чашу вина, пререзао вене и издахнуо у једном за-

твору у Амстердаму 1786. у тридесет петој години живота; Томо је,

ако се може вјеровати запису Казанове, умро у неком лондонском

дужничком затвору, негдје 1788. у шездесет трећој години живота.

Литература:

• G. Kazanova, Storia Della Mia Vita, V.3; Ћ. Трухејка, Казанова – Медини

– Бошковић, Новости, Загреб, 1928; М. Зорић, „Књижевник и пустолов

Томасо Медин у свијетлу Казановиних Мемоара“. Годишњак ИКУ,

Београд, 1991; Стефан Зановић, Турска писма (Предговор Мирослав

Пантић), 1996; М. Лукетић, „Кула Бошковића у Паштровићима“. У:

Казивања о прошлости, Будва, 1988.

81

КРСТО ИВАНОВИЋ – ПРИЛОГ

ХРОНОЛОГИЈИ ЖИВОТА*

Живот и дјело гласовитог Будванина – Крста Ивановића, до данас

нијесу у тој мјери проучени да би се могла направити потпунија

хронологија његовог живота. Мало се зна о породици, школовању,

његовом раду у Будви на положају каноника и учитеља и другим

детаљима из младих дана. Оскудни су подаци о његовим везама

са Будвом послије одласка у Италију: не знамо је ли је посјећивао,

колико је био везан за родни крај и родбину, у којој мјери је као

утицајан човјек у Венецији, помагао град који је тешко страдао

од турских напада и земљотреса, да ли је имао познанике међу

угледним личностима Боке, и друго. Ако је судити по идиличном

и надахнутом опису Будве и истакнутим врлинама људи њего-

вог завичаја, које је у Љетопису приказао, онда је Ивановић био

велики поклоник родног мјеста, а судбина га је приморала да га

напусти и оде у свијет. О свему томе за сада можемо само изно-

сити претпоставке; архива Будве из тог периода није сачувана, по-

стоје само црквене матичне књиге с почетка осамнаестог вијека.

У будванској племићкој породици Розе, која је изумрла, чувала

се докторска диплома Крста Ивановића и то је једини познати

оригинални докуменат сачуван у Будви. Како је он доспио у Бу-

дву није познато. Ко је послије Крстове смрти наслиједио његову

имовину и заоставштину? Да ли је она пренешена у Будву или је

остала у Венецији?

*

Преузето из: Крсто Ивановић, Драме и писма, Цетиње, Обод, 1996, стр. 323-347. Оригинални

наслови: Крсто Ивановић, прилог хронологији живота и Прилог библиографији Крста Ивановића.

(Прим. ур.)

83

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Из објављених писама види се да је Ивановић све до своје смр-

ти водио обимну преписку. Сигурно да сва писма није штампао,

него их је бирао са намјером да кроз њих индиректно прикаже себе

као литерату и ученог човјека. То се најбоље види из објављеног

писма Луписа принцу од Караре у којем се са апотеозом говори

о Ивановићу и наводе подаци из његовог живота.1 Међу штам-

паним писмима нема ни једног које би се односило на завичај.

Зашто таквих писама нема у његовим књигама разумљиво је,

тематика је сасвим друга. Међутим, преписка са Будвом морала

се одвијати и по званичној и по приватној линији. Као поклисар

Будве у Венецији сигурно је добијао писма са захтјевима да код

млетачких власти интервенише код рјешавања појединих питања

од интереса за град. Исто тако, морао је и одговарати на та писма

и обавјештавати градске власти о предузетим мјерама. Са родби-

ном, вјероватно и са пријатељима, у Будви је размјењивао писма.

Као писац који се огледао у неколико књижевних жанрова,

објавио је, према садашњим сазнањима, четрнаест посебних из-

дања. Само по тој основи Ивановић је имао голему грађу, не рачу-

најући и рукописе које није успио објавити.

Може се претпоставити да је Ивановић не једном био у при-

лици да пише своју биографију и да је прилаже надлежним ин-

станцама које су га бирале у своје чланство или постављале на

одговорне дужности. Проналажењем таквог документа рјешиле

би се многе непознанице из његовог живота.

Све ове констатације упућују нас на закључак да је Ивановић

располагао вриједном и богатом документацијом. Као човјек од

пера и науке знао је вриједност писаних извора, цјенио је значај

архиве за будућност, поред осталог, и ради тога да о себи остави

трајан траг у Венецији (примјер: изградња надгробног споменика

за живота), и зато се може вјеровати да је архиву још за живота

завјештао и смјестио на сигурно и трајно мјесто. Да ли је она сачу-

вана као цјелина или се послије смрти дијелила не може се рећи,

али изазива сумњу чињеница да је његово главно незавршено

1

Minerva al Tavolino, 1681, писмо LXXXII.

84

Културна баштина II Избор

дјело у рукопису Рат Правовјерне

Лиге Против Турака доспјело у при-

ватне руке и мјењало власнике, а

Диплома о докторату нашла се у

родној Будви. Но, без обзира на те

сумње и претпоставке, архивска

истраживања и трагања за Ивано-

вићевом заоставштином треба оба-

вити у Венецији, Верони и Падови.

Прилог хронологији живота Кр-

ста Ивановића рађен је на основу до

сада објављених извора и литерату-

ре. Направљен је покушај да се из

скромног мозаика података састави

преглед главнијих догађаја из ње-

говог живота, скицира портрет, да

би читалац могао наћи податке на

једном мјесту.

ХРОНОЛОГИЈА

О поријеклу будванске племићке породице Ивановић било је

нагађања, најчешће се помињало да су се доселили у Будву из

Доброте и да потичу од познате породице добротских помораца и

властелина Ивановића. Поред осталог, као доказ наводило се и то

да имају заједнички племићки грб. Међутим, Крсто Ивановић је у

Љетопису Будве, наводећи племићке породице у граду и њихово

поријекло, својом руком написао да су се Ивановићи доселили у

Будву „са Цетиња из Црне Горе“.2 Други податак о својим прецима

2

Н. Вучковић, „Будвански анали“ Крста Ивановића. Историјски записи, 1965, књ. 22, св. 4, стр.

623-652.

85

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Ивановић је изнио у Венецији 1683. године, у поводу вијести да

његови Ивановићи вуку поријекло од Ивановића који се помињу

у раној руској историји. Тим поводом он је написао: „У вези са

вијестима којима се моје поријекло везује за историју Москве,

не могу рећи друго него то да најмање три вијека моја породи-

ца носи племство у Албанији (Млечани су за подручје данашњег

Црногорског приморја употребљавали назив Млетачка Албанија.

Прим. аут. ) и да баш у времену, када су Турци скинули Деспота

Ђурђа са краљевства Србије и Бугарске, остала је заједно са дру-

гим племићким породицама под владавином Узвишене Преведре

Републике“.3

Потомака Ивановићеве породице у Будви нема; у првој поло-

вини осамнаестог вијека у црквеним књигама налазе се подаци о

години смрти једног другог Крста Ивановића (1653-1729).4 У лите-

ратури је било помена да су истовремено постојала два Ивановића

под истим именом и презименом, али се из приложених података

види да је овај други Ивановић био млађи двадест пет година и

надживио је свог претходника више од четрдесет година.5 Што се

збило са будванским Ивановићима није познато, помена им нема

од осамнаестог вијека и даље. На подручју Будве живи разгранато

братство Ивановића, матица им је село Ивановићи у Маинама,

али немају заједничко поријекло са Крстовом породицом.

1628-1650.

Било је спора у науци и око године Крстовог рођења. Пошто нема

његовог биографског исказа о томе, нема књига рођених, више ауто-

ра је покушавало да утврди годину рођења посредним путем. Тако

3

C. Ivanovich, Minerva al Tavolino, II, 1688, p. 186; Вид. J. M. Paton, The Venetians in Athens 1687-1688, р. 60; у попису четрдесет племићких породица од којих су неке изумрле а неке живјеле у Будви

у његово доба, Ивановић је за седам из њих навео да су дошле из Смедерева.

4

Архив Будве, Матичне књиге цркве св. Ивана у Будви. Податак саопштила Љиљана Зеновић.

5

Arnolfo Bacotich, Cristofor Ivanovich (1618/1688)..., p.113. Бакотић је изнио ово мишљење тврдећи

да је први Ивановић аутор драма и књига, док је други – каноник и јавни учитељ Будве и ау-

тор рукописа Анали Будве који је сачуван у више копија.

86

Културна баштина II Избор

се дошло до коначног закључка да се Крсто Ивановић родио у

Будви 1628. године. Та година је изведена на основу податка са

натписа на његовом гробу у цркви св. Мојсија у Венецији. Тамо

се налази ознака о пјесниковој старости од 60 година: AET(ATIS)

AN(NORUM) LX6

О Ивановићевом животу у Будви до 1650. године једине подат-

ке забиљежио је Лупис у писму принцу од Караре: “Веома је напре-

довао у учењу, али када је почео рат Ибрахима против Венеције

(мисли се на Кандијски рат који је отпочео 1645. Прим. аут.), одлу-

чио је да напусти домовину која је на самој граници са варварима

и стално изложена нападима и опасностима и да оде у Италију.

Да би га задржали у тим мучним догађајима, јер је био користан у

управи Вијећа, било му је повјерено мјесто каноника у Катедрали“.

1650.

У двадесет другој години живота пише Љетопис Будве у три књи-

ге; обавља дужност каноника катедралне цркве св. Ивана и град-

ски је учитељ.

Пише ‘учени панегирик’ у коме прославља генералног прови-

дура Леонарда Фоскола који је 1648-1649. ратовао против Турака

на Црногорском приморју и у Далмацији.7

1653.

Са оригинала преписује Статут Будве и тиме доприноси да се

сачува овај јединствени средњовјековни правни споменик града.

6

Први је овај податак тачно прочитао и закључио да се Ивановић родио 1628. године Патон у

студији The Venetians in Athens 1687-1688. До тада се сматрало да је рођен 1618, јер је погрешно

био прочитан натпис на гробу: 70. умјесто 60 година. Неки аутори су годину рођења утврђи-

вали према портрету који је Ивановић објавио у књизи Poesie… (1675) на коме пише да има

44 године, што би значило да је рођен 1631. Међутим, портрет је рађен раније; исти портрет

је репродуциран и у дјелу Minerva al Tavolino (1681). В. детаљно: Miloš Milošević, Muzikološka prepiska Krsta Ivanovića iz druge polovine XVII stoljeća. Zvuk, br. 3, str. 5-32.

7

Писмо Луписа принцу од Караре. Minerva al Tavolino, писмо LXXXII.

87

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Напушта Будву и одлази у Верону. „Узео је примјер орла који

да не одлети из свог гнијезда, не би освојио узвишено мјесто у

ваздуху ...“ (Лупис, н. п.)

1653-1657.

„... Још у најмлађем добу, баченог једним несрећним усудом који

се збио у мојој Домовини међу покољима у прошлом рату против

Турака, примила ме Верона ... Овдје започех Поетику и за то за-

хваљујем веома племенитим Академијама које су ме примјером

научиле да се користим рјечитошћу Тоскане више него неуглађе-

ношћу моје родне земље, гдје се прије вјежба оружјем Паладе

него пером.“8

Три године проводи у Верони. „Марљиво учи а у доконим ча-

совима пише.“ У Верони убрзо стиче афирмацију и као признање

за успјешан рад биран је за члана двеју академија: Academia

Filarmonica и Academia dei Temperati.

1657.

Одлази из Вероне и сели се у Венецију и ту се стално настањује.

Постављен је за секретара Леонарда Пезара, прокуратора Светога

Марка, који је био у сродству са дуждом Ђованијем Пезаром, и

дуго остаје на тој дужности.

На предлог Ђакома Гастореа 14. фебруара 1657. године једно-

гласно је изабран за члана Делфијске академије. Секретар акаде-

мије, који га обавјештава о избору, оцјењује да његовим избором

више добија Академија него Ивановић.9 Касније се помиње и као

цензор Делфијске академије.

8

Minerva al Tavolino, писмо XLVI.

9

Miloš Milošević, nav. djelo, str. 50.

88

Културна баштина II Избор

Амор као ратник: Насловна страна либрета и нотни лист са музиком Цијанија

89

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

1663.

Штампа своју прву књигу — либрето за драму са музиком Амор

као ратник и посвећује је Франћеску Другом, дуки од Модене. Му-

зику је написао дон Пијетро Андреа Цијани, један од познатијих

композитора онога времена. Опера је изведена у позоришту Гри-

мани у Венецији.

Као неоспоран знак угледа који је уживао међу савременици-

ма је податак да је 1663. увршћен у Први каталог људи који се баве

књижевношћу.

1665.

Кирка драма за музику, написана за прославу роћендана цара

Леополда, а посвећена царици Елеонори, штампана је у Бечу и

изведена премијерно у бечком царском позоришту. Музику за

оперу написао је Пијетро Андреа Цијани, који је писмом одмах

обавјестио Ивановића о успешном извоћењу опере: “Коначно да-

нас се појавила ваша Кирка у позоришту, са сјајем и аплаузом који

одговара подједнако вриједности текста и величанствености цар-

ског пера ... Нека ми В. С. вјерује да се ни о чему другом не при-

ча него о драми а госп. амбасадор Корнаро ми рече да се Царско

Величанство изразило ријечима похвале и задовољства. Шаљем

В. С. 18 примјерака на располагање, са међуиграма штампаним

посебно. Поклон је упућен са златним ланцем и медаљом, што ће

украшавати вашу врлину ...“10

1666.

Пише и објављује Оду у поводу вјенчања Марина и Паолине Гри-

мани у Венецији.

10 Радош Ротковић, Минерва за столом, предговор, стр. 19-20.

90

Културна баштина II Избор

1667.

Крсто Ивановић стиче докторат права у Падови, ‘старом и

прејасном граду’, на једном од најстаријих европских универ-

зитета (основан је 1222. г.). Проглашење Ивановића за доктора

‘оба права, по обичају племства’, дакле црквеног и грађанског

права, изведено је 11. јуна 1667. године. Код промулгације на-

води се да је Крсто Ивановић каноник у Будви и „син покојног

племића, господина Доминика“. Оцјена коју је тајним гласањем

и једногласно добио била је највиша могућа ‘summa cum laude ac

honore ingenti’ и тиме постигао највиши степен школовања: ‘ad

summum apicem Doctoratus in Utrogue Jure (Deo favente) pervenit’.

У дипломи су наведена имена свих професора светог Колегија

доктора, који су сачињавали комисију, а Ивановићу су свечано

предате све инсигније: књиге, златан прстен, докторска капа и

пољубац мира са благословом.11

1669.

Пише драму за музику Кориолан која је изведена у дворском позо-

ришту Фарнезе у Пјаћенци. Музику за драму написао је истакнути

италијански композитор Франћеско Кавали. Исте године драма је

и штампана и посвећена војводи и војвоткињи Пјаћенце и Парме

Ранућу Фарнезе и Марији Д’Есте.

1673.

Тријумф упорности је трећа његова штампана драма за музику

изведена у позоришту св. Мојсија у Венецији са музиком компо-

зитора Доменика Партенија.

11 Miloš Milošević, nav. djelo, str. 48.

91

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

1674.

У познатом Гриманијевом позоришту св. Ивана и св. Павла у Вене-

цији изводи се његова четврта драма за музику Лисимах. Музику

пише Ђовани Марија Паљарди. Драму штампа Ф. Николини. Ива-

новић је посвећује венецијанском патрицију Ђованију Микијелију.

1675.

Објављује књигу Пјесме са додатком различитих писама које је

слао и примао и панегириком Феникс у славу великог Лазара Моће-

нига... Књигу штампа Б. Катани у Венецији; посвећена је Дуки

од Парме.

У Болоњи се у позоришту Формиљари изводи други пут њего-

ва драма Амор као ратник, коју посвећује Франћеску Другом, дуки

од Модене. Друго издање штампа у Болоњи Б. Бенаћи.

1676.

Када је прокуратор Светог Марка Леонардо Пезаро именован за

једног од четворице специјалних амбасадора који су одређени да

иду у Рим и честитају Иноћентију XI избор за новог папу, он је

Ивановића именовао за свог Мајстора камере и повео га у Рим

представивши га папи као под-каноника Светог Марка.

1677.

У прилозима уз Статут Будве забиљежено је да су 1677. године

доктор Крсто Ивановић и Зано Солимани „поклисари највјерније

општине Будва“ у Венецији. Ово је једини познати доказ о Ивано-

вићевим везама са завичајем.

92

Културна баштина II Избор

93

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

1679.

Реприза Кирке у Венецији у позоришту Светог Анђела са музиком

Доменика Фрескија. Драму посвећује венецијанском патрицију

Ђованију Корнару. Друго издање штампа Франћеско Николини у

Венецији.

1680.

У првој половини године одлази у Падову ради лијечења и тамо

остаје неколико мјесеци. Из пријатељског писма, које му је из Ве-

неције упутио докгор Доменико Давид, види се да је Ивановић

био веома забринут својом болешћу. Сигурно да га је болест и

навела да почне припреме за изградњу гробнице са надгробним

спомеником. Свјестан да му је домовина са гробом предака дале-

ко и да се тамо не може сахранити, Ивановић је предузео мјере

да у случају смрти обезбједи себи достој-

но мјесто у Венецији и да као странац

не буде заборављен. Тако је 8. децембра

1680. године уплатио 80 дуката за мјесто

споменика у цркви св. Мојсија, а четири

године касније још 50 да би му дозволили

да промјени мјесто за споменик.

1681.

Ова година је била веома значајна у живо-

ту нашег Будванина. У зрелим годинама

(педесет три) као писац и свештено лице

доживио је највише признање — именован

је од стране млетачког дужда за каноника

базилике Светог Марка у Венецији. Била

је то веома висока и одговорна дужност

94

Културна баштина II Избор

која је ријетко додјељивана човјеку са стране. Именовање за кано-

ника цркве која се у оно вријеме сврставала међу најутицајније у

католичком свијету италијанског феудалног друштва, чини круну

Ивановићевог успона у Млетачкој републици. На тој дужности

остао је све до краја свога живота.

У поводу именовања за каноника: да прослави тај догађај и

да уједно изрази захвалност дужду Луиђију Контаринију, који

га је именовао на ту дужност, пише серенаду Владајућа срећа из-

ведену 4. септембра 1681. године у дворишту каноничке курије,

пред најугледнијим млетачким друштвом и у присуству самога

дужда.12 Серенада је штампана посебно и у књизи Минерва за сто-

лом, друго издање из 1688. године.

Ове године Ивановић штампа и своју обимну књигу Минерва

за столом. У њој је објавио преко стотину писама која је слао по-

знатим личностима и пријатељима, и њихове одговоре. По уо-

бичајном маниру барокног доба, писма су пропраћена сонетима,

тако да су ту и његова поетска остварења.

Своја дугогодишња истраживања историје млетачког театра,

праћење и непосредно учествовање у театарском животу Вене-

ције, Ивановић је крунисао дјелом Успомене из позоришног живо-

та, које је, као посебан прилог, објавио у Минерви за столом.

1683.

Посљедње поетско дјело штампано посебно су Ивановићеви стихо-

ви под насловом: Живјели! За Беч ослобођен од турске опсаде отпевана

на уши европских владара. Инспирисан овим значајним догађајем у

хришћанском свијету, пјесник је усхићеним стиховима славио ову

велику побједу над Турцима. Дјело је штампано у Ђенови.13

12 Мирослав Пантић, Књижевност на тлу Црне Горе и Боке Которске од 16. до 18. века, СКЗ, 1990, стр. 161.

13 Ово Ивановићево дјело није било регистровано у нашим библиографским пописима. Наве-

дено је у књизи: A. Cronia, La conoscenza del mondo Slavo in Italia, Padova, 1958, p. 265. Подаци

преузети из књиге М. Пантића, Књижевност на тлу Црне Горе и Боке, стр. 163.

95

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

1684.

По пројекту Марка Белтрама, а уз учешће самог Ивановића, зав-

ршена је изградња његовог надгробног споменика и гробнице

у цркви св. Мојсија у Венецији. Велелепни барокни споменик у

мрамору, са попрсјем, породичним племићким грбом и натпи-

сом, заједно са гробницом, дјелују веома импресивно и у духу су

времена и вриједности Ивановићевог дјела. Натписи на гробу су

на латинском језику и у преводу гласе:

Б(ОГУ) Д(ОБРОМ) В(ЕЛИКОМ) СВЈЕСТАН СМРТИ, НЕ

ЗНАЈУЋИ САТ (КАДА ЋЕ ДОЋИ) ДА НЕ БИ БИО ИЗНЕ-

НАЂЕН, ПРИПРЕМА ОВУ УРНУ (ГРОБ) ДА ЊЕГОВ ПЕПЕО

ЧУВА КРСТО ИВАНОВИЋ С(ЛАВА) Д(ЈЕВИЦИ) Б(ОГОРО-

ДИЦИ) КАНОНИК СВЕТОГ МАРКА 1684.

Док у првом натпису Ивановић објашњава зашто је за живота

изградио споменик и гроб, у другом, који се налази у средишњем

дјелу споменика, са барокном патетиком покушава сажети схва-

тања о свом животном путу:

БОЖАНСКИХ ТАЛЕНАТА КОЈИ СУ МУ ДАНИ ЧУВАР

ВРЕМЕНА И СМРТИ ПОБЈЕДНИК ВЈЕЧНОСТИ СВЈЕСТАН

НЕ ЗА СЕБЕ НЕГО ЗА БОГА ЖИВЕЋИ КРСТО ИВАНОВИЋ

ИЗ ВРЕМЕНА У ВЈЕЧНОСТ14

1687-1688

Ужурбано ради на завршетку свог обимног историографског дјела

– рукопису Рат Правовјерне Лиге Против Турака, у три књиге.

14 Miloš Milošević, nav. djelo, str. 48-51. (sa fotografijama spomenika)

96

Културна баштина II Избор

Оригинални лист Историје…

97

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

1688.

Излази из штампе Минерва за столом, друго издање, допуњено

текстовима који се односе на побједе Свете Лиге против Турака.

Била је то и посљедња књига коју је Ивановић за живота припре-

мио и издао.

Тестамент је Ивановић написао 30. октобра 1688. године, а 9.

јануара сљедеће године је објављен. Може се претпоставити да је

умро крајем децембра 1688. или почетком јануара 1689. године.

С обзиром да је венецијанска година почињала са првим мартом,

његова смрт у јануару не мора бити у контрадикцији са датумом

на споменику.15

ПРИЛОГ БИБЛИОГРАФИЈИ КРСТА ИВАНОВИЋА

Рад на припремању дјела Крста Ивановића за штампу требало

је завршити у доста кратком року, тако да и библиографска ис-

траживања нијесу могла бити свеобухватна и није било могуће

испоштовати до краја принцип обраде дјела de visu. Оцјенили смо

да је боље објавити и непотпуне податке о појединим издањима

и један број јединица преузети из литературе. Такав начин обраде

носи у себи ризик да се преузму грешке других, али у овим усло-

вима није се могло поступити другачије.

Први библиографски прилог на нашем језику, који је обух-

ватио попис дјела Крста Ивановића и литературу о њему дао

је Радош Ротковић у књизи Минерва за столом. Ротковић је на-

вео четрнаест јединица његових дјела, четири дјела у рукопи-

су и тридесет четири јединице литературе о Ивановићу.16 Ни

он није имао могућности да сва дјела има у руци те му описи

15 J. M. Paton, The Venetians in Athens, pp. 7, 65.

16 Неколико јединица преузето је из ове библиографије, из књиге Патона The Venetians in Athens….

и других извора.

98

Културна баштина II Избор

појединих јединица нијесу потпуни и има грешака. Свакако

да се ови пописи не могу сматрати коначним и тек ће будућа

истраживања, приоритетно у Венецији, дати потпуније и тач-

није податке о објављеним дјелима и рукописној заоставшти-

ни. Прилика је да се нагласи да библиотеке у Црној Гори не

посједују ни једну Ивановићеву књигу, Централна библиотека

Црне Горе нема ни један примјерак фотокопираног дјела. Рад

на националној библиографији Црне Горе није истовремено у

довољној мјери праћен и настојањима да се комплетирају фон-

дови и прибављањем копија, што је у данашњим условима, уз

помоћ информационе технологије, лако изводљиво. У Венецији

смо својевремено у Националној библиотеци за Историјски ар-

хив Будве микрофилмовали Ивановићеве драме, прво издање

Minerva al Tavolino и Патонову књигу о Ивановићевом рукопи-

су Рат Свете лиге... ; љубазношћу Радоша Ротковића добили смо

фотокопије Ивановићеве књиге Поеме.17

Посебно штампана дјела и дјела објављена у зборницима и

периодици сврстана су хронолошким редом. Према подацима

А. Бакотића, који се позива на дјело Drammaturgia Accrecisciuta e

continuata fino all anno MDCCLV dal Lione Allacci, неколико драма

доживјело је два издања. Ми смо те податке преузели и свако

издање обрадили посебно. Интересантно је напоменути да дра-

ма Circe, посвећена аустријској царици, штампана у Бечу 1665. и

изведена тамо исте године са великим успјехом, код Бакотића

није наведена. Прво Ивановићево дјело објављено у Црној Гори

1965. је Љетопис Будве, књига прва, коју је превео и приредио за

штампу Никола Вучковић. Од тада, код нас почиње превођење и

објављивање других Ивановићевих дјела и свестраније поуча-

вање овог писца.

17 Оригинал Ивановићеве књиге Poesie посједује Которска бискупија, а до земљотреса 1979. је-

дан примјерак се чувао и у архиву цркве св. Ивана у Будви.

99

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

I ПОСЕБНО ШТАМПАНА ДЈЕЛА

1. IVANOVICH Cristofor: I’AMOR GVERRIERO. Drama per musica.

Reppresentato nel famosissimo Teatro Grimano L’Anno 1663.

Coasectato All Altezza Sereniss. DI RANUCCIO FARNESE, Duka di

Parma, Piacenza, &c. In Venetia, 1663. Per Francesco Nikolini.

2. IVANOVICH Cristofor: LA CIRCE. Drama per musica, per celebrar il

Natale Della Sacra Cesaarea Maesta DI LEOPOLDO Augustissimo

Imperatore Consecrata Alla Sacra Cesarca Maesta di LEONORA Au-

gustissima Imperatrice da Kristoforo Ivanovich. In Vienna d’Austria,

Apresso Matteo Cosmerovio, Stampartore della Corte, l’Anno 1665.

3. IVANOVICH Christofor: Clio presaga nelle nozze felicisisime Degl’il-

lustrissimi Signori Marino e Paolina Grimani. ODA EPITALAMICA di

Chrisoforo Ivanovich. — In Venetia, 1666, p. 12.

4. IVANOVICH Christofor: IL CORIOLANO. Drama, Rappresentato nel

Teatro Dukale di Piacenza, l’anno 1669. All’ Altezza Serenissima DI

RANUCCIO II. Farnese, e di MARIA, Principessa d’Este, Duchi di

Piacenza, e Parma, ecc. Poezia, Opera del Dottor Cristoforo Ivanovich,

posta in Musica dal Sig. Francesco Caualli Maestro di Capella in S.

Marco di Venetia. Piacenza, Nella Stampa Ducale di Gio, Bazachi.

5. IVANOVICH Cristofor: LA COSTANZA TRIOFANTE. Drama per Musi-

ca, Consegrato alia Eccell. Illustriss. del Sig. Gio: Antonio Di Mesmes,

Conte d’Auaux, Consigliero in tutti i Consigli del Re Christianissimo,

Maestro di Richieste ordinario del Regio Hostello e Ambasciadore

della medema Sacra Maesta, Presso la Serenissima Republica di

Venetia. Venetia, 1673, per li Bertani. Con Licenza de Superieri, e Priv.

6. IVANOVICH Cristofor: LISIMACO Drama per Musica. Da rapresentarsi

nel Famoso Theatro Grimano a SS. Giouanni, e Paolo. L’Anno 1664.

Consegrato All Illustriss. Sig. Giovanni Michieli. V Venetia, 1674.

Appresso Francesco Nicolini Con Licenza de Super e Privilegie.

7. IVANOVICH Christofor: POESIE di Cristoforo Ivanovich. Con

l’aggiunta di varie Lettere di Proposta, e Riposta, e della Fenice

Panegirico alia memoria del gran Lazzero Mocenigo. Sagrate

All’Altezza Serenissima di Ranuccio Secondo Farnese, Duka di Parma,

100

Културна баштина II Избор

e Piacenza, & c – In Venezia, 1675, Apresso Gio: Battista Catani. Con

Licenza de Superiore, e Privilegio, p. 432.

8. IVANOVICH Cristofor: L’AMOR GUERRIERO. Drama per musica. Da

Recitarsi nel Teatro Formagliari L’Anno 1675. Dedicato all’AItezza

Serenissima di Francesco Secondo Duca di Modena, Regio & c. In

Bologna, 1675 per L’Erede di Vittorio Benacci.

9. IVANOVICH Cristofor: LA CIRCE. Drama per Musica. Da reppresentar-

si nel Teatro di Sant’ Angelo. L’Anno 1679. Consegrato All’Illustre &

Eccell. Signore. Giovanni Cornaro. Della Ca’ Grande. In Venetia 1679.

Presso Francesco Nicolini.

10. IVANOVICH Cristofor: MINERVA AL TAVOLINO, Lettere diuerse di

Proposta, Risposta a varii Personaggi, sparse d’alcuni componimenti

in Prosa ed in Verso. Nel Fine Le Memorie Teatrali di Venezia, di

Cristoforo Ivanovich, Canonico della Basilica Dukale. Parte prima. Al

Maestoso Trino di Principi nati all’Altezza Serenissima di Ranveccio

Secondo Farnese, Duca di Parma, e Piacenca, & c Venezia, 1681,

Appreso Nikolo Pezzana. Con Licennza ecc. 12, pp. 432.

11. IVANOVICH Cristofor: LA FELICITA REGNANTE. Serenata Al

Serenissimo Principe di Venetia Luigi Contarini, Fatta l’anno 1681.

Dedica firmata da Cristoforo Canonico Ivanovich.

12. IVANOVICH Cristofor: MINERVA AL TAVOLINO, Lettere diverse di

Proposta, e Risposta a varii Personaggi, sparse d’alcuni componimenti

in Prosa ed in Verso... Concernenti per lo piu alle Vittorie della Lega

contro in Turco sino questo Anno 1688, Con Memorie Teatrali di

Venezia. Parte seconda. Venezia, 1688. 12, pp. 528.

13. IVANOVICH Cristofor: THE VENETIANS IN ATHENS 1687-1688

from The ‘Istoria’ of Cristoforo Ivanovich. Edited by James Morton

Paton. – Published for The American School of Classical Studies at

Athens, Harvard University Press, Cambridge, Massachusetts, 1940,

p. 100.

Sadrži: dva poglavlja iz obimnog Ivanovićevog rukopisa Istoria della

Lega Ortodossa Contra i Turchi, i to The Occupation of Athens (Zauzimanje

Atine) i The Abandonment of Athens (Napuštanje Atine) na italijanskom

jeziku; predgovor, skraćenice, poglavlje o Krstu Ivanoviću, opsežnu

studiju sa komentarom, napomenama i indeksom.

101

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

14. Ивановић Крсто: МИНЕРВА ЗА СТОЛОМ – Изабрана дјела.

Избор, предговор и биљешке Радослав Ротковић. – Титоград,

Побједа, 1978, стр. 343. – (Библиотека Луча; 56)

Садржи преводе: одломке из Будванских анала и из рукописа

Рат Свете лиге против Турске (освајање Атине); пјесме и со-

нете: Венецијанска упорност при опсади Кандије, Лијепој жени

која је из несташлука излазила из куће у вријеме када је сније-

жило, Лијепа, окрутна и умилна, Чуда љубави, Прелијепа дама,

именом Лаура, виђена у једном храму, Проклетство људске суд-

бине; писма: Монсињору Карлу Карафа апостолском нунцију у

Венецији... 1658, Булију кардиналу Мазарини – Париз, Пресвијет-

лом господину Франћеску Пезару – Венеција, Господину Ђовани

Марија Паљарди – Фиренца; Предговоре или напомене ономе ко

чита; Позоришне успомене; драме Кирка и Кориолан.

Са предговором, библиографијом, напоменама о избору и пре-

воду.

II ОБЈАВЉЕНА ДЈЕЛА

У ЗБОРНИЦИМА И ПЕРИОДИЦИ

1. ИВАНОВИЋ Крсто: ЉЕТОПИС БУДВЕ 1650. Дон Крста Ивано-

вића племића, каноника и учитеља града Будве. – Историјски

записи, Титоград, 1965, књ. 22, св. 4, стр. 623-652.

Садржи и италијански текст. Превео и предговор написао Ни-

кола Вучковић.

2. ИВАНОВИЋ Крсто: ВЕНЕЦИЈАНСКА УПОРНОСТ ПРИ ОПСАДИ

КАНДИЈЕ. – Стварање, бр. 1-2, 1972.

Превод дијела поеме. Превели са италијанског језика Даница

Лучић и Данило Радојевић. Објављено скраћено и у Антоло-

гији црногорске књижевности IX-XX вијек. Стварање, бр. 1-2.

1976. са биљешком о писцу.

3. ИВАНОВИЋ Крсто: КРОНИКА АНАЛА БУДВЕ, дон Крста Ива-

новића, каноника и јавног учитеља града. Књига друга. – Бока,

Херцег Нови, 1978, књ. 10. стр. 287-307.

102

Културна баштина II Избор

Превео са италијанског и предговор написао Никола Вучковић.

4. ИВАНОВИЋ Крсто: БУДВАНСКИ АНАЛИ Књига прва 1650. Дон

Крста Ивановића племића, каноника и учитеља града Будве;

Књига друга Историја катедрале св. Ивана Крститеља у Будви.

– Проза барока, Луча, приредили Г. Брајковић и М. Милошевић,

1978, стр. 106-114.

Садржи: прво, треће, једанаесто и осамнаесто поглавље прве

књиге и прво, треће и једанаесто поглавље друге књиге. Превео

са италијанског језика Никола Вучковић.

5. ИВАНОВИЋ Крсто: ПРЕПИСКА. – Проза барока, Луча, припре-

дили и превели са италијанског језика Г. Брајковић и М. Мило-

шевић, 1978. стр. 408-419.

Садржи преводе седам Ивановићевих писама послатих: Мон-

сињору Карлу Карафа, Ђулију кардиналу Мазаринију, компо-

зитору П. А. Цијанију (два писма), царици Леонори, маркизу

Обици и композитору Ђ. М. Паљарди.

III ЛИТЕРАТУРА О КРСТУ ИВАНОВИЋУ

1. ALLACCI Lione: Drammaturgia, Accresciuta e cintinuata fino all’an-

no 1755, p. 60, 192, 219, 227, 338, 487.

2. APPENDINI Frances Maria: Memorie spettanti ad alcuni uomini

illustri di Cattaro – Ragusa, 1811. p. 48-49.

3. BACOTICH Arnolfo: CRISTOFORO IVANOVICH (1618-1688) poeta,

drammaturgo e storico del teatro. – Arhivio storico per la Dalma-

zia, Roma, 1937, XII, Vol. XXIII F. 135, p. 107-120.

4. БЕРИЋ Душан: Неколико биљежака о Будванину Крсту Ивано-

вићу. – Стварање, 1951, св. 12. стр. 754-757.

5. BERIĆ Dušan: Još o Budvaninu Krstu Ivanoviću. – Slobodna

Dalmacija, br. 2836, 24. ožujka 1954.

6. BONLINI Giovani Carlo: Le Glorie della poesia e della musica conte-

nute nell’estatta notizia de’teatri della citta di Venezia e nel catalogo

purgatissimo de’drami musicali quivi sin’hora reppresentati... del

1731. – Venezia, p. 66.

103

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

7. VELIMIROVIĆ Miloš: Novi podaci o Kristiforu Ivanoviću. – Zvuk,

1963, br. 57, str. 243-255.

8. ВЕЛИМИРОВИЋ Милош: Будванин Крсто Ивановић, први

историчар млетачке опере. – Звук, 1967, бр. 77-78, стр. 135-145.

9. VULOVIĆ Srećko: Popis narodnih Bokeških Spisatelja i njihovih

djela. – Prvi program CK Realnog i Velikog gimnazija u Kotoru za

školsku 1872-1873, Dubrovnik, 1873, str. 6-30.

10. ВУЧКОВИЋ Никола: Будвански анали Крста Ивановића. – Исто-

ријски записи, 1965, књига 22, св. 4, стр. 623-652.

Садржи препис прве књиге анала на италијанском и превод на

српском језику са коментаром.

11. ВУЧКОВИЋ Никола: Књига друга Будванских анала Крста Ива-

новића. – Бока, Херцег Нови, 1978, бр. 10, стр. 287-307.

Садржи превод преписа друге књиге са италијанског на српски

језик и предговор.

12. GELCICH Giusepe: Memorie storiche sulle Bocce di Cattaro. Zara,

1880, str. 183.

13. GLIUBICH Simeone: Dizionario biografico degli uomini illustri

della Dalmazia. – Vienna, 1856. p. 178-179.

14. GLIUBICH Simeone: Statuta et leges civitatis Buduae... – Monu-

menta historico-juridico Slavorum Meridionalium. – JAZU, Zagreb,

1882-1883, V-IX-1-136.

15. GROPPO Antonio: Catalogo di tutti i drami per musica recitati

ne’ teatri di Venezia dall’anno 1637... sin all’anno presente 1745...

Venezia, 1745.

16. D’ANCONA A.: Il teatro a Venezia sulla fine del secolo XVII. –

Strenna dei Rachitici, a. VIII, 1890.

17. COLETI Nicolaus: Monumenta Ecclesiae Venetae Sancti Moysis. –

Venetia, 1758. pp. 261-262, 336.

Sadrži podatke o Ivanovićevom spomeniku u crkvi sv. Mojsija.

18. CRONIA: La conoscenza del mondo slavo in Italia. – Padova, 1958, p.

265.

19. KRSTIĆ K: Ivanović Krsto, Enciklopedija Jugoslavije. – Zagreb,

Leksikografski zavod, 1955. sv. 4. str. 404.

20. QUADRI F. S.: Della storia e della ragione d’ogni Poesia. – Bologna,

Milano, 1739-1751, vol. II, p. 330, and vol. V. pp. 426, 473.

104

Културна баштина II Избор

21. LETI Gregorio: L’Italia Regnante. – Geneva, 1676, vol. IV, libro l,

pp. 219-222.

22. LORENZETTI G.: Venezia e il suo estuario. – Trieste, 1974, p. 517.

23. LUPIS Antonio: Il plico. – Venezia, 1696.

Sadrži pisma upućena Ivanoviću.

24. ЛУКЕТИЋ Мирослав: Крсто Ивановић. У: Будва, Петровац, Све-

ти Стефан, 1965, стр. 193-196.

25. MEDIN Antonio: Storia della Republica di Venezia nella poesia. –

Milano, 1904, p. 318.

26. MILOŠEVIĆ Antun: Glasoviti Budvanin Krsto Ivanovic. – Stvaranje,

1951; br. 9, str. 566-570.

27. MILOŠEVIĆ Miloš: Muzikološka prepiska Krsta Ivanovića iz druge

polovine XVII stoljeća. – Zvuk, Sarajevo, 1981, br. 3, str. 5-32.

Studija objavljena i u njegovoj knjizi Muzicke teme i portreti, CANU,

1983, str. 31-51.

Sadrži i fotokopije: doktorske diplome, dvanaest pisama i slike nad-

grobnog spomenika.

28. MILOŠEVIĆ Miloš: Il contributo di Cristoforo Ivanovich nell’evoluz-

ione del melodramma seicentesco, – Il libro nel bacino Adriatico,

Firenze, 1992, p. 111-125.

Prilozi sa simpozijuma.

29. MUŽIĆ Ivan: Udio Budvanina Ivanovića u razvoju opere. – Slobodna

Dalmacija, br. 2833, 20. ožujka 1954.

30. ПАНТИЋ Мирослав: Књижевност на тлу Црне Горе и Боке Ко-

торске од XVI до XVII века. – Београд, Српска књижевна задру-

га, 1990, стр. 517.

Поглавље Доба барока, стр. 149-167, садржи приказ и општу

оцјену стваралаштва Крста Ивановића, са литературом.

31. PATTON James Morton: The Venetians in Athens 1687-1688, from

the ‘Istoria’ of Cristoforo Ivanovich. – Gennadeion Monographs,

Vol. I, Harward university Press, Cambridge, Massachusetts, 1940.

Monografska studija posvećena neobjavljenom djelu Krsta Ivano-

vica Istoria Della Lega Ortodossa Contra i Turchi. .. (rukopis se nalazi

u Harvardskoj biblioteci). Sadrži dva poglavlja iz rukopisa na itali-

janskom jeziku – zauzimanje i napustanje Atine.

105

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

32. PLAMENAC Dragan: Krsto Ivanović. – Novo doba, Split, br. 86, 12.

IV 1936.

33. П(ОПОВИЋ) П(авле): Крсто Ивановић писац ‘Оливе’. – Примје-

ри за КЈИФ, Београд, 1935, књ. 25, стр. 201-202.

34. PORBIO Agniello: Delucidazione dal Deposito Ivanovich in S.

Moise di Venezia, s.a. (1984?) p.60.

35. ROSENFELD von Federich Hezer: Wappenbuch des Koenigreichs

Dalmatien. – Norimberg, 1873.

36. РОТКОВИЋ Радослав: Минерва за столом. У: Крсто Ивановић,

Минерва за столом, изабрана дјела, Подгорица, 1978. стр. 9-39.

Садржи опсежну студију о животу и дјелу К. Ивановића са ту-

мачењима, коментарима и библиографијом.

37. SANSOVINO Francesco: Venetia citta nobilissima et singolare. –

Venezia, 1663, sa dopunama Giustiniano Martinioni: Primo cat-

alogo del gl’ Huomini Letterati Veneti ch’anno scritto dell’ Anno

1600. sino al presente 1663.

Sadrži podatke o Ivanoviću str. 2. i 396.

38. SELVATICO P, LAZARI V.: Guida di Venezia e delle isole circonvicine.

– Venezia, 1852, p. 74.

Sadrži ocjenu o Ivanovićevoj poeziji i spomeniku.

39. СРЕДЊОВЈЕКОВНИ СТАТУТ БУДВЕ, с италијанског превео Ни-

кола Вучковић; приредили Мирослав Лукетић и Жика Бују-

клић. – Будва, Историјски архив, 1988, стр. 256.

О Ивановићу в. стр. 168.

40. CICOGNA Emanuele: Saggio di bibliografia Veneziana. – Bologna,

1847.

O Ivanoviću na str. 142, 225, 236, 276, 277, 454, 464, 643.

41. WALKER Thomas: Gli errori di ‘Minerva al tavolino’. – Venezia e il

melodramma nel seicento a cura di Maria Teresa Murano, Milano,

1976, p. 7-20.

Prilozi sa simpozijuma. O Ivanoviću još na str. 53, 151, 328, 329, 331.

42. WURZBACH Constantin: (Ivanovich Kristofor). – Biographisches

Lexikon des Kaisertums Osterreich, Vienna, 1863, vol. X, pag. 3.

106

СИМЕОН ПИШЧЕВИЋ*

Из Окружја будванског, или Поморја, како се наш крај називао у

минулим временима, од давнина људи су одлазили у свијет: не-

коме је ту било тијесно, куће и земље мало за живот, те су морали

одлазити у печалбу; други, којих је по броју знатно мање, природ-

но надарени, умни и талентовани људи, напуштали су завичај да

би у развијеном свијету стекли знања и могли задовољити своје

духовне и стваралачке потребе и амбиције. И послије одласка, сви

они, мање – више, били су везани за свој крај, враћали се њему,

помагали га, писали о њему са заносом и носталгијом.

Руски генерал Симеон Пишчевић, поријеклом Паштровић, у

свом необјављеном дјелу О историји српског народа, које је написао

1795. године, оставио је лијеп и документован напис о Паштро-

вићима у којем је, поред осталог, записао:

„Они су од старине имали своју аутономију која им је

дана привилегијама од римских и грчких царева и зато

је та замља увијек била под својом управом – ни са ким

помијешана са својим посебним обичајима. Становници

те земље су природни Срби – Словени ... Потребно је о тој

паштровској земљи рећи још и то, да они за вријеме српског

царства, иако су признавали српске краљеве као поглава-

ре исте националности, под њиховом потпуном влашћу

нијесу били – остајали су, на основу својих привилегија,

под својом управом ... Да би међу њима био трајно сачуван

*

Преузето из: Поменик Паштровића I, Петровац, Банкада – збор Паштровића, 2000, стр. 71-76.

(Прим. ур.)

107

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

општи ред успоставили су они Судски савјет, којег они на

свом српском језику зову Банкада (што значи: основни суд).

Сваког љета на збору општим гласањем бирају они између

себе дванаест одабраних људи, који су дужни општи ред

у земљи својој штитити и текућим пословима управљати.

Имају они свој архив у сједишту земље своје тврђави Свети

Стефан на далматинској обали Јадранског мора. Избор тих

особа на засједању Збора врши се према звањима: бирају се

суђе, стимадури, војводе и властела. Пази се и настоји да се

бирају људи из покољења оних дванаест породица које су

од почетка том земљом управљале...

Зашто ја тако убједљиво о тој паштровској земљи пи-

шем – зато што је та земља моја првобитна и стара домо-

вина и ради тога што има више од сто година како су се

моји прађедови, у вријеме цара Леополда Првог, у држа-

ву његову преселили. Дјед мој је под командом славнога

у то вријеме фелдмаршала принца Евгенија Савојског

служио и командовао лаком коњицом – о чему свједоче

оригинална документа, а даље и отац мој је истој држави

служио и био штабски официр ... Тако ми се учинило по-

требним да овдје о свему томе појасним, а такође и мисли

моје побудиле су ме љубављу да о мојој правој отаџбини

читаоцу на знање ставим.“

Пишчевић је аутор и опсежног мемоарског дјела Извјештај о

доживљајима Симеона Степанова Пишчевића... које за живота није

успио да објави и оно је дуго било непознато јавности. Мемоари

су први пут штампани у Москви 1883. године. Код нас су Мемоари

преведени са руског и објављени тек 1961. и до сада су објављена

три издања. Ово његово дјело увршћено је у антологијски избор

Сто дјела српске књижевности.

„Дошао сам на свијет, како су ми родитељи казивали,

14. септембра 1731. године. Отац мој Стефан, син Гаврила

Пишчевића, потицао је из старе племићке породице, као

108

Културна баштина II Избор

што се из родослова јасно види. Имао сам браће и сестара

и млађих и старијих. Било нас је четрнаесторо дјеце. Ја сам

био четврти по реду ...“

Тако Пишчевић почиње своја аутобиографска казивања. Шко-

ловао се у Петроварадину, три године провео је на учењу у Бечу,

затим је приватно учио војне науке у Сегедину. Отац је желио

да му син настави породичну војну традицију и повео га је са

собом као добровољца 1744. године у рат против Француза. Симе-

ону је тада било само четрнаест година. Од тог времена Пишче-

вић почиње да прави дневничке биљешке о догађајима из свога

живота, које је у касним годинама живота преточио у мемоаре.

Своју војничку каријеру отпочео је као официр аустријске војске.

Имао је све предиспозиције за напредовање у служби: потицао је

из породице која је вјерно служила двору; био је обдарен интели-

генцијом, говорио је добро њемачки, био је физички здрав, одан

109

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

и храбар војник. Истакао се у борбама против Француза и Бавара-

ца и као веома млад човјек произведен за поручника. Међутим,

Пишчевић је одлучио да, попут других Срба, напусти домовину

и настави војничку каријеру у Русији. Послије многих тешкоћа

добио је дозволу за отпуст из службе и са руским пасошем, са

женом и двоје дјеце, упутио се крајем 1753. године на далеки пут

у Русију. Имао је тада двадесет двије године.

У Русији је примљен у војску са чином капетана и у току своје

дугогодишње ревносне и предане службе руском двору, са из-

вјесним тешкоћама, напредовао је, стекавши чин генерал мајора.

Један од првих повјерених му задатака био је да доведе људе из

Србије и Црне Горе који су жељели да се преселе у Русију. На

том послу, пао је невин у затвор, доста се напатио али је задатак

успјешно обавио. Једно вријеме је служио на руском император-

ском двору и био је послат у повјерљиву мисију у Мађарску. На

путовању преко Карпата, у великој непогоди доживио је тешку

трагедију: погинула му је супруга са дјецом и изгубио је сву имо-

вину. Након тога успио је да у Русију доведе оца са породицом;

оженио се по други пут и имао је дјецу.

У великом рату Русије против Турске 1771-1775. г. учествовао

је од почетка до краја, прво као потпуковник, а затим као пуков-

ник и командант хусарског пука. Команданти су му одавали ве-

лику част и хвалу, посебно књаз Потјомкин, те је био удостојен

да од велике царице Катарине Друге прими својеручно писмо и

буде награђен Орденом великомученика и побједоносца Геор-

гија. Послије окончања рата и повратка у Русију, учествовао је

у уништењу запорошке сече (козачка побуна) 1775. године. Био

је непосредно представљен царици и она га је наградила додје-

ливши му преко реда чин генерал-мајора; подарила му је хиљаду

душа у Могиљевском намјесништву.

У мемоарима Пишчевић је описао свој пут за Беч 1757. године,

куда је у поверљиву мисији био послат од руског двора. На пропу-

товању кроз Украјину сусрео је црногорског владику Василија, који

је са делегацијом путовао за Русију. Пишчевић и владика Василије

су се први пут срели у Москви 1754. године, исте године када је

110

Културна баштина II Избор

Пишчевић и стигао у Русију. Владика га је приликом тог сусрета

позвао да се укључи у пројекат пресељавања Црногораца у Русију,

називајући га земљаком: „Рекао ми је да му је моје презиме позна-

то и да у Албанији у Паштровићима од мога рода има добрих људи,

који су тамо властела и господа ...“, наводи Пишчевић. Овај други

случајни сусрет са Владиком, три године касније, Пишчевић је сли-

ковито описао, посебно разговор за вријеме заједничке вечере, када

су Црногорци настојали да сазнају циљ његовог путовања у Беч:

„... Онда ми се обрати и онај што су га називали превасходством:

Ми смо слушали, рече, да су ваши преци из Црне Горе и да сте ви

старином из Паштровића, који се граниче с нама. Они су ваш род и

носе ваше презиме, а наши су познаници, браћа и сусједи, и зато се

надамо да ћете нас и ви вољети као и они.“ Архимандрит манасти-

ра Режевићи Димитрије Перазић у својој биографији записао је да

је боравио код Пишчевића у Новој Србији у Русији три мјесеца, да

су они из братства Перазића и слава им је Шћепандан. Међутим, у

вријеме када је Перазић био у Русији, Симеон Пишчевић није био

жив, тако да се та његова тврдња може односити на генераловог

сина Александра, официра руске војске, који је попут оца оставио

иза себе необјављене мемоарске записе. Потомака породице Пиш-

чевић данас има и у Војводини и они чувају сјећање да су се њи-

хови стари доселили из Паштровића. У објављеним паштровским

исправама нема презимена Пишчевић, па остаје неразјашњено

када и зашто је евентуално дошло до промјене њиховог презимена.

Пишчевић је умро 1797. године. На самрти, у страшни час,

како гласи канон, овај официр кога је црногорски владика Васи-

лије поздравио десетерачком титулом ‘српска војводо’, понио

се на начин својих предака, старинских главара, који су му били

узором. Наредио је да га сахране на отвореном мјесту, како би

се над њим, као задужбина, могла саградити црква. То је аманет

који је оставио сину. „Ја знам“, рекао је духовнику „да ће мој син

Александар ту подићи цркву. Кажите му нека је подигне на име

архиђакона Стевана, патрона наше фамилије.“

Гдје се налази гроб овог истакнутог Паштровића и да ли је ње-

гов син Александар испунио очев завјет није нам познато. Да ли

111

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

је сачувана породична архива у којој је, нема сумње, било старих

породичних докумената? Зна се да је Пишчевић одржавао везу са

паштровском Банкадом, да је од ње тражио и добијао документа о

свом поријеклу и о историји свога племена. Остаје нам да трагамо

за судбином породице Пишчевића и да настојимо да се његово

дјело О српском народу преведе, објави и учини доступним нашој

јавности.

Литература:

• Симеон Пишчевић, Мемоари (предговор Бошко Петровић), 1972, стр. 621;

Симеон Пишчевић: О српском народу, 1795, Архив САНУ, Београд (изводе

из рукописа превео с руског М. Лукетић)

Нова Србија на бакрорезној мапи Захарија Орфелина (око 1774.)

112

МЕРИМЕ, ПУШКИН И „ЦРНОГОРЦИ“*

Народна поезија, пo праву, представља бисер нашег културног на-

сљеђа. Велика je Вукова заслуга, који je 1814, издавши у Бечу Малу

простонародну славено-српску пјесмарицу, пa даље, преко издања

у Лајпцигу 1823. и 1824. године, упознао страну јавност са нашом

народном поезијом. Романтичари су били одушевљени њеном садр-

жином и стилом. Гете, Грим и Хердер су je, како каже Јован Скерлић,

увели у западну књижевност. Није случајно да су два велика писца,

Мериме и Пушкин, обрађивали мотиве из наше народне поезије.

У Стразбуру je 1827. године штампана књига La Guzla, ou choix

de poésies illyriques, recueillies dans la Dalmatie, la Bosnie, la Kroatie et

l’Hercegowine. Појава ове књиге изазвала je живо интересовање за

наш живот и нашу народну поезију, на француском, са предгово-

ром, једном литографијом и 250 страна текста. Анонимни аутор

ових лијепих пјесама био je Проспер Мериме. Књига je имала

велики успјех, нарочито изван Француске. Вјешта мистификација

Проспера Меримеа дуго вријеме није доводила у сумњу ориги-

налност ових пјесама. Пушкин, Мицкијевич, и други нијесу по-

сумњали у њену изворност, док je Гете, међу првим претпоставио

да je ово вјешта Меримеова мистификација, који je познат пo ми-

стификацији дјела Драма Кларе Газул.

Код нас je много писано о овој књизи. Јован Скерлић je објавио

више прилога у Српском књижевном гласнику, a Војислав М. Јова-

новић одбранио je докторску дисертацију. Књига je врло ријетка

и, ради прегледа, даћемо њен садржај, који обухвата наслове свих

пјесама и биљежака.

*

Преузето из: Казивања из прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 109-119. (Прим. ур.) 113

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Table des matières

1. Prèface VII

2. Notice sur Huacinthe Maglanovich I

3. L’aubépine de Veliko 13

4. La mort de Thomas II, roi de Bosnie… 27

5. La vision de Thomas II, roi de Bosnie 33

6. Le Morlaque à Venise 43

7. Chant de mort 49

8. Le Seigneur Merure 55

9. Les braves Heydugues 67

10. L’amante de Dannisich 73

11. La belle Hélène, premiere partie 77

12. La belle Hélène, deuxième partie 83

13. Introduction sur le mauvais oeil 91

14. Maxime et Zoé 101

15. Le mouvais oeil 113

16. La flamime de Perrussich 117

17. Barcarole 125

18. Le combat te Zenitza-Velika 129

19. Sur le vampirisme 135

20. La belle Sophie 157

21. Jeannot 169

22. Improvisation de Hyacinthe Maglanovich

23. Constantin Jacubovich 177

24. Impromptu 187

25. Le vampire 189

26. La querelle de Lepá et de Tchernyegor 193

27. L’amant en bouteille 207

28. Cara – Ali, le vampire 217

29. Les pobratimi 225

30. Hadagny, premiere partie 233

31. Hadagny deuxième partie 239

32. Les Monténégrins 245

33. Le cheval de Thomas II 249

34. Triste ballade de la noble épouse d’Asan-aga 251.

114

Културна баштина II Избор

Мериме je тврдио да je написао

Гусле за петнаест дана, a у ствари

радио je дуго и савјесно. Резултати

истраживања до којих je дошао В. М.

Јовановић свједоче да су Гусле као

и Хроника владе Шарла IX изводи из

књига које je писац пажљиво читао,

a то су: Путовање у Далмацију опата

Фортиоа, путописи Вутјеа, Аме деа

Шомет де Фосеа, Шарла Нодјеа,

Дантеова Божанствена комедија,

једна кинеска драма, збирка грчких

народних пјесама Клода Фориела,

књиге о чаробништву Огистена Кал-

меа, Жан-Батиста Порте и Балтазара

Бекера, Теокритове идиле и, најзад,

Библија. У почетку своје књиге Ме-

риме даје занимљиву биљешку о

гуслару Хијацинту Маглановићу. Не

Илустрација из 1. издања збирке La

зна се да ли je овај гуслар уопште

Guzla (Стразбур, 1827.)

постојао. Изгледа да je већи дио по-

датака узет из књиге канцелара француског конзулата у Травнику,

Амадеа Шомет де Фосеа Пут пo Босни у годинама 1807. и 1808, која

je изашла у Паризу, 1821. године.

Биљешка о Хијацинту Маглановићу 1

Хијацинт Маглановић je једини познати гуслар, који je, у

исто вријеме, био и пјесник. Већина гуслара понавља старе

пјесме или, пак, позајмљујући двадесетак стихова из једне

баладе, двадесетак из друге, повезује све то својим лошим

стиховима.

1

Превод с руског.

115

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Наш се пјесник родио у Звониграду, како сам каже у

балади Племић рода великога. Син je обућара. Родитељи,

изгледа, нијесу много бринули о његовом образовању, јер

није знао ни читати ни писати. Цигани су га украли кад му

je било осам година. Одвели су га у Босну, научили својим

навикама, и, без тешкоће, прекрстили у муслиманску вјеру,

којој већина од њих припада. Један „ауаn“, или старјешина,

у Ливну отео га je од Цигана и одвео са собом. Код њега je

служио неколико година.

Један католички монах прекрстио га je у хришћанску

вјеру када му je било петнаест година, рескирајући да за то

буде набијен на колац, јер Турци нијесу одобравали мисио-

нарску дјелатност. Млади Хијацинт није се предомишљао

када je требало да напусти свога суровог газду. Одлазећи из

газдине куће, смислио je освету за грубо понашање према

њему. Једне ноћи, за вријеме олује, напусти Ливно, узевши

са собом шубу и газдину сабљу, укравши неколико цекина.

Монах који га je прекрстио, пратио га je за вријеме бјегства

и, вјероватно, да je оно извршено пo његовом савјету.

Од Ливна до Сиња у Далмацији нема више од дванаест

миља. Бјегунци су ускоро стигли под заштиту млетачке

владе и у безбједност од прогањања „ауаnа“. Ту je Магла-

новић испјевао своју прву пјесму. Опјевајући своје бјегство

привукао je пажњу на себе и постао познат.

Пошто je био без средстава за живот, а уз то пo природи

сувише лијен за рад, живио je неко вријеме од милостиње

сељана, благодарећи морлачком гостопримству. За то им

се одуживао пјевањем неке старе научене пјесме. Ускоро je

сам саставио неколико пјесама за свадбу и погреб, тако да

je његово присуство постало обавезно.

Празник не би био празник, када он не би присуствовао

са својим гуслама.

Тако je живио у околини Сиња, не бринући за своју род-

бину. Никада се није вратио у Звониград откада je одведен

из њега.

116

Културна баштина II Избор

У двадесет петој години био je то лијеп млад човјек, јак,

окретан, изванредан ловац и више од тога, знаменити пјес-

ник и свирач. Њега су поштовали сви, a нарочито дјевојке.

Дјевојка, коју je изабрао звала се Марија, и била je кћер-

ка богатог Морлака – Злариновића. Стекавши лако њену

наклоност, пo обичају, отме je. Имао je супарника Уљана,

који je важио као неки градски сењор, a који je и раније

знао о отмици. Илирски обичаји су такви да се одбачени

љубавник тјеши лако и не гледа попријеко свога сретнога

супарника. Али Уљан je био љубоморан и пријетио je да

омете срећу Маглановића. Када je Марија сјела на коња, да

би кренула са својим драганом, појавио се Уљан са двоји-

цом слуга. Претећим гласом joj je наредио да се заустави.

Супарници су, пo обичају, били наоружани. Маглановић je

пуцао први и убио Уљана. Да je имао породицу, она би га

помогла и не би требало да оставља крај ради тога, али он

je био сам. Против њега устала je на освету породица убије-

ног. Но, он je брзо нашао рјешење. Са женом се придружио

хајдуцима. Дуго je живио са њима и био, чак, рањен борећи

се са пандурима. Напосљетку, зарадивши нешто новца, не

баш поштеним начином, оставио je планину, купио стоку

и са женом и дјецом настанио се у Котору. Кућа му се на-

лази око Смоковића, на обали потока који утиче у језеро

Врана. Жена и дјеца су били заузети радом око крава и до-

маћинством, a он je готово непрестано био на путу. Често

je посјећивао своје старе другове хајдуке, али није узимао

учешћа у њиховим опасним борбама.

Срео сам га први пут у Задру 1816. године. У то вријеме

ja сам слободно говорио илирски и много сам желио да

чујем неког познатог пјесника. Moj друг, уважени војвода

Никола, срео je у Биограду, мјесту свог становања, Хија-

цинта Маглановића, кога je и раније познавао и, знајући да

овај иде за Задар, дао му писмо за мене. Пише ми, да ако

хоћу да чујем гуслара, морам му најприје дати да попије,

јер му надахнуће долази тек када je готово пијан.

117

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Хијацинт je имао тада око шездесет година. Висок, још

јак за своје године, широких плећа, са необично дебелим

вратом; чудно загорелог лица, малених очију, орловског

носа, доста црвен од јаког пића, дугих бијелих бркова и

црних обрва. Све то скупа представља незабораван лик за

оног ко га je видио макар једаред. Додајте овоме још дуга-

чак ожиљак преко обрве и уздуж образа (несхватљиво како

није изгубио очи при таквом рањавању). Глава му je била

обријана, што je овдје обичај, a носио je црну јагњећу шап-

ку, одијело изношено, али сасвим уредно.

Улазећи код мене у собу предао ми je писмо од војводе

Николе и сјео без много обзира. Када сам прочитао писмо,

обратио ми се са сумњом: „Тако, ви говорите илирски“. Ja

сам одмах одговорио на истом језику, да довољно разумијем

илирски и да могу разумјети његове пјесме, које су ми много

хвалили. „Добро, добро“, одговорио je он, „али ja желим да

једем и пијем; пјеваћу када поједем.“ Скупа смо ручали. Из-

гледало ми je да je гладовао најмање четири дана. По савјету

војводе Николе, наливао сам му, a моји другови, чувши за

његов долазак, дошли су код мене и пунили му чашу сваког

часа. Надали смо се да ће, када та необична глад и жеђ буду

задовољени, наш гост извољети да нам нешто отпјева. Оче-

кивања су нам била узалудна. Одједном се дигао иза стола и

спустивши се на ћилим близу ватре (догодило се то у децем-

бру), истог часа je заспао и било га je немогуће пробудити.

Други пут сам био боље среће. Постарао сам се да га

напијем само онолико колико je потребно да се расположи

и тада ми je отпјевао неколико балада, које се налазе и у

овом зборнику.

Вјероватно му je глас раније био лијеп, али тада je из-

гледало да je некако разбијен. Када je пјевао и свирао на

гуслама, очи су му оживљавале, лице je добијало израз

дивље љепоте, коју умјетници радо приказују на платну.

Растали смо се на доста чудан начин. Пет дана je жи-

вио код мене, a шестог дана ујутро отишао je и узалудно

118

Културна баштина II Избор

сам га чекао све до навече. Рекли су ми да се вратио у

Задар, својој кући. Истовремено сам примјетио нестанак

једног пара енглеских пиштоља, који су до његовог изне-

надног одласка висили код мене у соби. Морам додати,

да бих га оправдао, да je несметано могао однијети мој

новчаник и златни сат, који су десет пута скупљи него

оба пиштоља.

Године 1817. сам два пута боравио у његовој кући. При-

мио ме испољавајући велику радост. Његова жена, дјеца

и унуци опколили су ме и грлили, a када сам отишао од

њих његов старији син ми je служио у току неколико дана

као водич. Немогуће га je било наговорити да прими било

какву награду.

Од свих пјесама објављених у збирци најљепше су оне које

обрађују историјске теме. Међу њима издваја се пјесма о храбрим

хајдуцима и Морлак у Млецима. Са разлогом се промишљало да je

у овој њој млади Морлак, који тугује за својом домовином, књи-

жевни предак Његошевог војводе Драшка и Љубишиног Кањоша

Мацедоновића. Већина осталих пјесама je у прози и говоре о на-

родним вјеровањима, вампирима, мађија-

ма, и слично.

Велики савременик Меримеа, Алек-

сандар Сергејевич Пушкин, седам година

послије појаве Гусала објављује своју збир-

ку пјесама под насловом Пјесме западних

Словена. Пушкин je један дио ових пјесама

препјевао из Гусала, не сумњајући у њи-

хову оригиналност. Мериме се тиме мно-

го поносио и поводом тога каже: „Кад je

геније једне велике расе, коју представља

њен највећи пјесник, познао себе у једној

књижевној мистификацији, нико нема

више право да омаловажава то дјело, пa

Портрет А. С. Пушкина

чак ни онај који je његов аутор“.

(О. Кипренски, 1827.)

119

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Издање Собрание сочинении Пушкина, т. II, Москва, 1959, до-

носи коментар о свим Пушкиновим пјесмама, који у пријеводу

доносимо: „Циклус пјесама о западним Словенима Пушкин je на-

писао користећи неколико извора; двије пјесме, вјероватно, спје-

вао je сам пјесник.

Једанаест Пушкинових пјесама представљају препјев пјесама

из књиге Гусле, a то су: Видение корля, Янко Марнавич, Битва у Зе-

ници Великой, Феодор и Елена, Влах в Венции, Хайдук Хризич, Похо-

ронная песня Иакинфа Маглановича, Марко Якубович, Бонапарт и

черногорци, Вурдалак и Конъ.

Двије пјесме Пушкин je препјевао из Зборника српских народ-

них пјесама које je записао и издао Вук Караџић, највећи српски

филолог. ( Српске народне пјесме, т. I, 1824): Соловей (у оригиналу

– Три највеће туге) и Сестра и братъя (у оригиналу – Бог никоме не

остаје дужан).

За пјесму о Карађорђу Пушкин je имао најмање два извора. Он

je могао користити причање Срба који су живјели у Кишињеву, као

и штампане податке. Међу њима, најближа je верзија о постанку

ове пјесме коју je дао (1808.) историчар Д. Н. Бантиш-Каменски,

пo причањима која je чуо за вријеме свог путовања у Србију и која

су објављена у његовом раду Путешествие в Молдавию, Блахию и

Сербию (Москва, 1810.)

Извори за пјесме Војвода Милош и Јанош Краљевић нијесу по-

знати. Вјероватно да je прву Пушкин написао на основу књиге

Вука Караџића Живот и подвизи кнеза Милоша 0бреновића, врхов-

ног вође и предводитеља народа српског (СПг, 1825). У пјесми Јанош

Краљевић сиже je исти као и у Пушкиновој драми Русалка. Иако

Пушкин говори о оригиналу ове пјесме, он није нађен.

Отпочевши са радом на Гуслама (не касније од 1833, a може

бити, чак и 1828.), Пушкин није сумњао у оригналност словенских

пјесама које су се налазиле у књизи. Поколебао га je његов пријатељ

С. A. Собољевски, који се вратио из иностранства, гдје се дружио са

Меримеом. Собољевски je написао писмо Меримеу (писмо у штам-

пи није познато), a његов одговор Пушкин je штампао у предгово-

ру збирке Пјесме западних Словена. Писање илирских пјесама није

120

Културна баштина II Избор

било тако лако и тако кратковремено као што о томе пише Мериме

у своме писму. Утврђено je да je он над овом књигом радио око

седам година, детаљно изучавајући фолклор јужних Словена. Он je

успио да истински изрази дух народне поезије.

Једини рукопис збирке Пјесме западних Словена који je сачуван

jeсте концепт Славуја и четири прва реда српског текста. Пјесник

није разумио један српски израз и зато, умјесто оригиналног

текста „Мајка није женила младог“, код Пушкина стоји: „Рано су,

младог, женили.“

Пушкин je у предговору збрике Пјесме западних Словена објас-

нио постанак једног дијела својих пјесама и објавио писмо које je

Мериме, као одговор, послао његовом пријатељу Собољевском.

Увод и писмо смо превели са руског:

„Већи дио ових пјесама узео сам из књиге, која je иза-

шла у Паризу крајем 1827. године под насловом La Guzla ou

choix de Poésies Illyriques, recueillies dans la Dalmatie, la Bosnie,

la Kro atie, et l’Hercegowine. У предговору непознати изда-

вач каже да, скупљајући пјесме полудивљег племена без

умјетничке вредности, није мислио да их објави, али кас-

није, видјевши да je интересовање за страна дјела све веће,

особито за она која се својом формом удаљују од класич-

них примјера, сјети се он своје збирке и пo савјету другова

преведе неке од ових поема (…) Овај непознати сакупљач

био je сам Мериме, оштри и оригинални писац, аутор Дра-

ме Кларе Газул, Хронике времена Карла IX, Двоструке грешке,

и других изванредних дјела која се истичу у доба опадања

француске књижевности. Чак ни пјесник Мицкијевич, про-

ницљиви критичар и добар познавалац словенске поезије,

није посумњао у изворност ових пјесама, a неки научник

Нијемац написао je о њима обимну дисертацију.

Много сам желио да знам на чему се оснива пронала-

зак ових страних пјесама; С. A. Собољевски je на моју молбу

писао Меримеу, кога je мало познавао и као одговор добио

сљедеће писмо:

121

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Париз, 18. јануара 1835.

Ja сам мислио, милостиви господине, да су Гусле имале

само седам читалаца, међу њима вас, мене и коректора. Са

великим задовољством сазнајем да могу додати њима још

два, што представља на крају приличан број – девет, и пот-

врђује пословицу: „Нико није пророк у својој домовини.“ Од-

говорићу на ваша питања искрено. Гусле сам написао из два

разлога: прво, хтио сам да се наругам локалној боји са којом

смо се слијепо сударили године 1927. Да бих објаснио други

разлог, потребно je да вам испричам сљедећу историју. Исте

1827. године, ja и један мој пријатељ замислили смо путо-

вање пo Италији. Ha карти смо оловком набацили наш марш-

рут и тако, разумљиво, све пo карти, стигли у Венецију гдје су

нам додијали сусрети са Нијемцима и Енглезима, и ja пред-

ложим да отпутујемо за Трст, a одатле за Рагузу. Приједлог

je био прихваћен, али наши новчаници су били скоро празни

и та „неупоредива жалост“, како je говорио Рабле, зауставила

нас je на пола пута. Тада сам ja предложио да опишемо наше

путовање, продамо то издавачу, и добијене пape употријеби-

мо за то да би провјерили јесмо ли се много преварили. Ha

себе сам узео дужност да скупљам народне пјесме и да их

преводим. Изражено ми je било неповјерење, али већ други

дан донио сам мом сапутнику пет или шест пријевода.

Јесен сам провео на селу. Доручковали смо у подне, a

устајао сам у десет; испушивши једну или двије цигаре и не

знајући шта да радим до доласка дама у салон, писао сам

баладе. Од њих je изашао мали том, који сам издао тајно и

мистифицирао двоје или троје лица. Ево мојих извора, отку-

да сам црпио ту толико хваљену ‘локалну боју’: прво, омања

брошура једног француског конзула у Бања Луци. Њен на-

слов сам заборавио, али говорити о њој није тешко. Аутор

се стара да докаже да су Босанци рђави људи. Понегдје он

употребљава илирске ријечи, да би показао своје знање (a

у ствари ништа више није знао од мене). Ja сам брижљиво

122

Културна баштина II Избор

скупио све те ријечи и ставио их у примједбе. Затим сам про-

читао: „De’ costumi dei Morlachi“ из Путовања пo Далмацији

од Фортиса. Тамо сам нашао текст и пријевод чисто илирске

тужбалице жене Асан-аге; али пјесма je преведена у стихови-

ма. Много сам се намучио док сам добио дослован пријевод,

ради чега сам морао да упоређујем ријечи из самог оригна-

ла са преведеним текстом Абата Фортиса. Радећи стрпљиво,

добио сам дослован пријевод, али због неких мјеста још сам

имао тешкоћа. Обратио сам се једном од својих другова који

je знао руски, прочитао сам му оригинал изговарајући га на

италијански начин и он га je, готово, потпуно разумио. Чуд-

но je да се Нодје, који je открио Фортиса и баладу тужбалице

жене Асан-аге и превео je са Абатовог пријевода у стиховима,

развикао на све стране да сам га ja покрао. Ево једног стиха у

илирском тексту: „Што се бијели у горје зеленој“. Фортис га je

превео: „Che mai biancheggia nei verde Bosco“. Нодје je превео

Bosco – зелена равница; он je погријешио, јер како су ми објас-

нили, ‘горје’ значи ‘гора’. Ево и цијеле историје. Испоручите

господину Пушкину моје извињење. Ja се дичим, и стидим у

исто вријеме, што се и он уловио, итд.“

И поред тога што je Пушкин повјеровао у оригиналност пјеса-

ма објављених у Гуслама и прихватио се рада на пријеводу неких

од њих, то ни мало не умањује значај и љепоту ових Пушкинових

пјесама. Не може се говорити о неком обичном пријеводу, већ би

тачније било рећи о обради мотива узетих из Гусала. To најбоље

показује читање и упоређивање Меримеовог текста и Пушки-

новог препјева. Приморан да живи у Кишињеву, Пушкин je још

прије појаве Гусала имао прилике да се упозна са многим Србима

– избјеглицама који су тамо живјели. Преко њих, он се упознаје

са борбом нашег народа против Турака, a читајући Вука, са нашом

народном поезијом. Одушевљен идејом словенства и вјековном

борбом наших народа против Турака, он у својој збирци Пјесме

западних Словена истиче баш ту словенску боју, која код Меримеа

није могла бити тако изражена. Зато je и Достојевски, говорећи о

123

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Пушкиновим пјесмама, рекао да су „свесловенске, народне, које се

изливају из словенског срца“.

Једна од препјеваних пјесама je и Бонапарта и Црногорци.

Мало je познато у нашој јавности да je ову пјесму у оригиналу

спјевао Мериме. Сви пријеводи ове пјесме на српски језик врше-

ни су с Пушкиновог пријевода. Први пут руски текст ове пјесме

објављен je у Грлици, календару црногорском за 1839. годину, и

то под насловом Б) Руска, Бонапарт и Черногорци, са потписом

Александар Пушкин. Овај податак нам говори да вјероватно ни

Милаковић, издавач и уредник Календара, ни Његош, сарадник

Грлице, нијесу знали за Меримеов текст ове пјесме. Трифун Ђукић

у брошури Мишљења о Црној Гори и Црногорцима, Београд 1936,

доноси свој пријевод с руског и наводи сљедећи коментар: „Алек-

сандар Пушкин, велики руски пјесник, инспирисан неуспјехом

Наполеонове војске на црногорској граници, написао je пјесму Цр-

ногорци и Бонапарта коју овдје доносимо у препјеву.“ У часопису

Стварање Густав Крклец je објавио врло добар препјев ове пјесме

са Пушкиновим потписом. Милорад Павић у Сусретима преводи

ову пјесму са руског, a у приказу наводи да ју je Пушкин препјевао

од Меримеа. Одакле je Мериме могао узети мотив за ову пјесму,

није утврђено. Садржина пјесме говори да je аутор добро позна-

вао историју, карактер и борбеност Црногораца. Највјероватније

je да je све ове податке Мериме добио од непосредиог учесника у

збивањима тога доба између Француске и Црне Горе. Ha завршет-

ку пјесме Мериме о аутору каже: „Овај, који je спјевао пјесму био

je са својом браћом на сивој стијени; звао се Guntzar Wassieratch.“

Ова напомена требало je да убиједи читаоца у оригиналност пјес-

ме и да прикрије Меримеову мистификацију.

Ево Меримеове пјесме из књиге La Guzla.

Les Monténégrins

1

Napoléon a dit: „Quels sont ces hommes

qui osent me résister? Je veux qu’ils viennent

jeter à mes pieds leurs fusils et leLirs ataqhous

124

Културна баштина II Избор

ornes de nielles.“ Soudain il a envoyé à la

montagne vinght mille soldats.

2

II у a des dragons, des fantassins, des canons

et des mortiers „Venez à la montagne, vous

u verrez cinq cents braves Monténégrins.

Pour leurs canons, il у a des précipices;

pоur leurs dragons, des rochers, et pour

leurs fantassins, cinq cents bons fusils.“

3

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

4

Ils sont soleil partis: leurs armas luisaient au

soseir; ils sont montés en ordre pour brüler nos villages!

ils sont montés pour eulever dans leur

poys nos femmes et nos enfans. Quand ils

sont arrivés au rocher gris, ils ont levé уеuх et

ils ont vu nos bonnets rouges.

5

Alors a dit leur capitaine: „Que chaque

home ajuste son fusil, que chaque homme

tue un Monténégrin.“ Aussitôt ils ont tiré

et ils ont abattu nos bonnets rouges qui étaient

plantés sur des piquels. Mais nous qui étions

à plat ventre derriere еuх, nous leur envoyâme

une vive fusillade.

6

„Écoutez l’echo de nos fusils, a dit le capi taine.“

Mais avant qu’il se fût retourné, il

est tombé mort et vingt-cinq hommes avec lui.

Les autres ont pris la fuite, et jamais de leur

vie ils n’osèrent regarder un bonnet rouge.

Celui qui a fait cette chanson était avec ses

frères au rocher gris; il se nomme

Guntzar Wassieratch.

125

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Ево и Пушкинове пјесме:

Бонапарт и черногорцi

„Черногорцы? что такое? –

Бонапарте вопросил. –

Правда ль: это племя злое,

Не боится наших сил?

Так раскаятся ж нахалы;

Объявить их старшинам,

Штобы ружья и кинжалы

Все несли к моим. ногам“.

Вот он шлет на нас пехоту

С сотней пушек и мортир,

И своих мамлюков роту,

И косматых кирасир.

Нам сдаваться нет охоты, –

Черногорцы таковы!

Для коней и для пехоты

Камин есть у нас и рвы...

Mы засели в наши норы

И гостей незваных ждем, –

Вот они вступили в горы,

Истребляя всё кругом.

. . . .

. . . .

Идут тесно под скалами.

Вдруг смятение! .. Глядят:

У себя над головами

Красных шапок видят ряд.

„Стой! пали! Пусть каждый сбросит

Черногорца одного.

Здесь пощады враг не просит:

Не щадите ж никого!“

Ружьи грянули, — упали

Шапки красные с шестов:

126

Културна баштина II Избор

Мы под ними ниц лежали,

Притаясь между кустов.

Дружным залпом отвечали

Мы французам. — „Это что? —

Удивясь, они сказали, —

Эхо, что ли?“ Нет, не то!

Их полковник повалился.

С ним сто двадцать человек.

Весь отряд его смутился,

Кто, как мог, пустился в бег.

И французы ненавидят

С той поры наш вольный край

И краснеюут, коль завидят

Шапку нашу невзначай.

127

ХРОНОЛОГИЈА ЖИВОТА И РАДА

СТЕФАНА МИТРОВА ЉУБИШЕ*

Поред Љубишиног Животописа, за израду ове хронологије ко-

ришћена су сачувана документа из Историјског архива Будве, која

се односе на Љубишу и његову породицу, као и документа о њего-

вом раду на разним дужностима у Општини будванској.1 Архив са-

држи бројна документа са Љубишиним потписом, која је он у току

своје дугогодишње праксе на пословима администратора, секрета-

ра, начелника и предсједника Општине састављао и потписивао.

Податке о његовом школовању, који се разликују од оних из Жи-

вотописа, објавила је Јелисавета Суботић2 на основу истраживања у

Историјском архиву Котора. Све те нове податке, као и оне до којих је

Радослав Ротковић дошао у току рада на припремању монографије о

Љубиши3, користили смо при изради ове хронологије.

ЉУБИШИНО ПОРИЈЕКЛО

Љубише су једно од старих паштровских ‘племена’, настањени

у селу Близикуће, између Светог Стефана и Петровца. У сачува-

ним паштровским исправама 1652. године први пут се помиње

поп Љубиша. Из овог ‘племена’ су два архимандрита манастира

*

Уз незнатне измјене, преузето из 5. књиге критичког издања сабраних дјела Ст. М. Љубише:

Био-библиографија; Прилози. Титоград – Никшић – Будва, 1988, стр. 9-18. (Прим. ур.) 1

Документа обрадила архивист Љиљана Зеновић.

2

Ј. Суботић, Прилог биографији Стефана Митрова Љубише. Бока, 10/1978, стр. 219-231.

3

Р. Ротковић, Трагајући за Љубишом, Титоград, Побједа, 1982, стр. 257.

129

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Прасквице, Василије и Сава, црногорски митрополит Висарион

Љубиша и пјесник Никола С. Љубиша.

Митар, Љубишин отац, родио се 1769. Отац му се звао Лука, а

мајка Катарина, рођена Ђаконовић. По занимању је био поморац

(Љубиша за њега каже: „... провео је мал’не читав вијек на мору.“).

Касније се доселио у Будву и био власник продавнице (бутигијер),

што се види из докумената о плаћању пореза4). Умро је 31. децембра

1838. године у седамдесетој години живота у „своју кућу стојећу бр.

115 и сахрањен у копалишту ове парохије“ (Св. Тројица у Будви).

Мајка Љубишина Катина, рођена Брдар, доселила се из Грбља

у Будву, по занимању је била плетиља.

Митар (Димитрије) и Катина вјенчали су се 1. септембра 1818.

године.

ДАТУМ РОЂЕЊА

Постоји више података о датуму Љубишиног рођења.

Љубиша у свом Животопису тврди да је рођен у Будви „по-

сљедњег дана мјесеца фебруара 1824“. Тај датум све доскора није

оспораван.

Према подацима из Извјештаја Ниже основне школе у Будви

од 1. септембра 1834, рођен је 6. марта 1822. године.

Из Књиге вјенчаних Парохије св. Тројице, бр. 27-1/1 за 1844.

годину, сазнајемо да је рођен 23. фебруара 1822. године у Будви.

Подаци из ова два извора слажу се, разлика је само у календар-

ском обиљежавању времена.

Имајући у виду да је податак из школског извјештаја писан

када је Љубиша имао 12 година, оправдано је 23. фебруар 1822.

године сматрати као датум његовог рођења.

Још један податак о датуму Љубишиног рођења постоји у

црквеном анаграфу Св. Тројице у Будви. Сви чланови Љубишине

4

Документа обрадила архивист Љиљана Зеновић.

130

Културна баштина II Избор

породице уписани су у анаграф приликом одјаве из Будве и се-

лидбе за Задар. За Љубишу је наведен податак да је рођен 23. де-

цембра 1820. године у Будви.

Парохија св. Тројице нема књига рођених прије 1825. године,

па се не могу провјерити подаци о дјеци која су се рађала у браку

Љубишиних родитеља, а која су умирала ‘у повоју’. Љубишина

сестра Ђована рођена је 5. маја 1825, а друга сестра Ђулија, 23.

априла 1827. године.

ШКОЛОВАЊЕ

Љубишина сјећања из дјетињства о школовању допуњена су тач-

ним подацима из архивске грађе. Било му је шеснаест година када

је остао без оца. О томе Љубиша у Животопису каже: „Јединац у

мајке, Стефан је био пропуштен и прохирен; приспио четрнаестој

години, није знао готово ни азбуке, јер у то вријеме у родноме му

граду није бивало уредне школе, а ону која је била Стефан је мало

или нимало походио.“5

Прва јавна Нижа основна школа основана је у Будви јула 1831.

године и имала је два ступња првог разреда – нижи и виши. Прије

отварања ове школе дјецу су обучавали приватни учитељи Антун

Којовић и други.6

Љубиша је 13. марта 1832. године полагао испит за први се-

местар првог разреда вишег ступња и из свих предмета показао

одличан успјех. Имао је тада десет година. На крају другог полуго-

дишта на испиту није био тако успјешан, вјероватно због чешћег

изостајања са наставе (20 оправданих и 9 неоправданих часова).

Школске 1832/1833. нема података о Љубишином школовању

у Нижој основној школи.

5

Ј. Суботић, н. д.

6

Ј. Суботић, н. д.

131

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Наредне 1834. године, у марту мјесецу, као редовни ученик дру-

гог разреда полаже први семестар пред управитељем Ниже основне

школе Лоренцом Лоренцијем и привременим учитељем свеште-

ником Луком Антуновићем, и показује одличан успјех. Настава се

изводила на италијанском језику, а вјеронаука на српскохрватском.

Ученица није било. Други семестар другог разреда је положио у

августу 1834. са одличним успјехом. Имао је тада дванаест година.

Припреме за полагање трећег разреда трајале су до 1840. године,

када ће, као осамнаестогодишњак, приватно полагати трећи разред

при Вишој основној школи у Котору. У међувремену, измјеном про-

писа морао је посјећивати наставу у празнично-недјељној школи у

Будви. Тако је 1834. године поново полагао други разред ове школе

и из свих предмета показао одличан успјех и био најбољи ученик.

Школске 1834/1835. завршио је први семестар другог разреда

а наредне године је паузирао. Тек 1836. завршава други семестар

другог разреда, такође са одличним успјехом.

О Љубишином даљем школовању постоје документа из школ-

ске 1840/41. године. Сачувана је његова молба Инспекторату у

Котору да му се одобри полагање трећег разреда основне школе.

У молби наводи разлог да је постављен као чиновнички приправ-

ник у Општини и да му је неопходно да положи трећи разред.

Као ‘узорном младићу’ дозвољено му је полагање, и пред ко-

мисијом Окружног инспектората коју су сачињавали Антун Башић,

Вук Поповић и Иван Боргес, Љубиша је све испите положио са од-

личним успјехом. Тиме се завршава његово редовно школовање.

Упорним радом Љубиша је, благодарећи својој изванредној

интелигенцији, стекао широко образовање.

РАД У ОПЋИНИ БУДВАНСКОЈ

У Љубишино вријеме Опћина будванска обухватала је град Будву

и сеоска подручја комуна Маина, Побора и Брајића. Паштровићи

132

Културна баштина II Избор

су чинили посебну општину са сједиштем у Св. Стефану. Полови-

ном XIX вијека на овом подручју живјело је око 3.500 становника.

Општинску власт сачињавали су ‘Опћинско управитељство’ и

‘Опћинско вијеће’. Постојала је и институција ‘Јавно доброчинство’.

Више од четврт вијека Љубиша је радио у Опћини будванској

налазећи се на разним дужностима, почев од приправника, па до

начелника Управитељства. Најдуже је радио на дужности секре-

тара општине.

Почео је као приправник 1834. године, када му је било свега 12

година. Радио је бесплатно и истовремено похађао први и други

разред Ниже основне школе у Будви.

У Историјском архиву Будве чува се докуменат из 1839. године

на коме је први Љубишин потпис. На овом, као и на другим доку-

ментима у Архиву и у књигама рођених, вјенчаних и умрлих паро-

хије св. Тројице у Будви, потписивао се или је уписиван као ‘Стефан’.

Општинска администрација вођена је на италијанском језику.

До 1843. године радио је као приправник, а више пута замјењи-

вао је секретара општине Брдара. Тако је 1841. године именован за

вршиоца дужности секретара. По конкурсу који је расписан почет-

ком 1843. године за мјесто секретара општине званично је изабран

и постављен на то мјесто. Докуменат о његовом избору садржи

главне карактеристике његове личности и оцјену рада и у њему се,

поред осталог, каже: „Од 1834. г. кандидат Љубиша ради бесплатно

као приправник, а неколико пута и као вршилац дужности секре-

тара. Он је несумњиво доказао да је поштен, дискретан, покоран и

способан и код доље потписаних је стекао повјерење и наклоност.

Сав народ жели кандидата Љубишу и као патриоту и као по-

штеног младића.

Кандидат Љубиша је довео у ред канцеларију и архив који је

био несређен.

Кандидат Љубиша је добио већину гласова и превагу код Опћин-

ске управе.

Кандидат Љубиша се издржава само платом. Он је дио своје

младости провео у раду којим је у овој канцеларији потпуно за-

довољио.“

133

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Послије избора за посланика у Далматинском сабору и Царе-

винском вијећу Љубиша је и даље обављао одговорне дужности

у општини, све до 1870. године када је изабран за предсједника

Сабора и преселио се из Будве у Задар.

ПОЛИТИчКИ ЛИДЕР БОКЕ И ДАЛМАЦИЈЕ

Политичку афирмацију стиче на познатој Бокешкој скупштини,

одржаној 13. јуна 1848. године у Прчању. Записничар је Скупшти-

не и активно учествује у њеном раду. Пред главарима и изабра-

ницима цијеле Боке иступа са програмом, за чије ће се темељне

принципе борити у току читаве политичке каријере, имајући пуну

подршку својих бирача. „Наш народ у овој покрајини нема бића,

јер је угњетан од италијанштине ... Нас је Аустрија, против своје

сопствене користи, више поиталијанила у тридесет година, него

ли Венеција у четири вијека“, говори Љубиша на Скупштини.7 Из

тога проистиче и његово главно политичко опредјељење: борба за

равноправност језика, за увођење српскохрватског језика у школа-

ма, администрацији и судству, равноправност вјероисповијести и

економски развој и просперитет Боке и Далмације.

На Скупштини учествује у формулисању одговора Хрватском

сабору по питању присаједињења Боке Хрватској, истичући посеб-

ност Бокеља и њихову спремност за уједињење у ширу југословен-

ску заједницу. Прихваћен је Љубишин предлог да се у Беч не шаље

заступник, иако је он од Скупштине био истакнут као кандидат за

Царевинско вијеће.

На фебруарским изборима 1861. године изабран је од стране

бокељских општина за посланика у Далматинском сабору. Исте го-

дине Сабор га бира за посланика у Царевинском вијећу (Reichsrat)

у Бечу. Тиме почиње његова седамнаестогодишња парламентарна

7

С. М. Љубиша, Животопис.

134

Културна баштина II Избор

дјелатност у току које ће, за заслуге у остваривању националног

програма препорода, постати један од најистакнутијих првака На-

родне странке, послије намјесника, прва личност Далмације.

Дан 30. август 1861. године остаће забиљежен у Бечком пар-

ламенту тиме што је Љубиша говорио на језику свога народа и

тиме изазвао изненађење свих присутних и шире јавности. Тиме

је фактички увео равноправност језика у законодавној скупштини.

За вријеме његове прве посланичке дјелатности (1861-1863. годи-

не) издејствовао је: да министар правде донесе наредбу да се дје-

лимично уведе народни језик у далматинске судове; да се укине

наредба из 1828. године, по којој су православни у Боки морали

светковати католичке празнике; да православни ђаци, такође, могу

уживати стипендије за школовање у Бечу; да се Далмацији опро-

сти дуг од 82.000 ф. који је настао у вријеме глади; да се одобри рад

Српско-поморске школе Бошковић – Лакетић у Херцег Новом.

Године 1861. по позиву посјећује Праг и Моравску и бива

примљен са дужним почастима и симпатијама. Исте године по-

чиње његово трајно пријатељство и сарадња са Богишићем.

На изборима 1866. године поново добија пуно повјерење би-

рача и посланик је у Далматинском сабору, а од Сабора биран за

посланика у Царевинском вијећу у Бечу.

Присуствује отварању Југославенске академије знаности у За-

гребу 1866. године и, као једини представник Далмације, на ручку

‘произноси напитницу’, једини његов објављени поздравни говор,

пун заноса и жеље за напредак и братсво словенских народа.

Године 1867. у Бечком парламенту гласа против дуализма; на

српскохрватском језику говори о неправди да 40.000 Италијана

у Далмацији има 27 посланика, а 400.000 Срба и Хрвата свега 14.

Његове везе са Цетињем и Београдом остварују се разним ка-

налима. Књаз Никола га прима на Цетињу 1869. године са поча-

стима и са њиме сатима разговара насамо. Са Јованом Ристићем

размјењује поруке преко посредника и поверљивом кореспонден-

цијом.

Бокељски устанак 1869. године био је велики испит и иску-

шење за Љубишу. Кроз парламентарну дјелатност он је настојао

135

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Друга страна новосадске Заставе (бр. 40, 5. 4. 1870.) са Љубишиним

говором у бечком Парламенту и обраћањем бирачима

136

Културна баштина II Избор

да не дође до примјене Закона о ландверу у Боки. Покушавао је

да спријечи устанак. Заједно са генералом Родићем допринио је

његовом смиривању. Послије потписивања мира са устаницима,

Љубиша је у Бечу подвргао најоштријој критици владу и Вагне-

ра, оптужујући их за злодјела која су починили палећи и рушећи

куће и цркве, убијајући дјецу, жене и старце. Одбацујући покушаје

да се за побуну окриви Црна Гора и шире залеђе, он је навео 12

владиних грешака које су довеле до устанка. Његовим залагањем

добијена је знатна помоћ за обнову порушених кућа и цркава, а

сам цар је поклонио 50.000 ф. за ту намјену. Влада је била при-

нуђена да поднесе оставку.

Године 1870. поново се састаје са књазом Николом и с њим

води разговоре око припремања црногорског устава.

Избори 1870. године су велика проба за Љубишу, али он и ово-

га пута добија подршку својих бирача. Изабран је за посланика

у Далматинском сабору у име цара и именован за предсједника

Сабора на шест година. Истовремено га Сабор поново бира за по-

сланика у Царевинском вијећу. Избором за предсједника Сабора,

он је преузео и дужност предсједника Земаљског одбора.

Послије дуге и истрајне борбе, полемика са епископом Кнеже-

вићем и писања Меморандума, Љубиша је успио да се у Котору

установи посебна православна епархија на челу са владиком. Тако

је Бока издвојена из надлежности далматинске православне епар-

хије, што је било у складу са њеном традицијом и повезаношћу

са Црном Гором. Испословао је да се у Кривошијама огради нова

школа, а у Рисну и Кастел Ластви (Петровцу) пристаништа.

Много узбуђења у јавности изазвао је став петорице далма-

тинских заступника у Царевинском вијећу који су гласали за

владин предлог Закона о изборној преинаки, којим се Сабору оду-

зима право да бира представнике у Рајхсрат, већ да се они бирају

непосредним гласањем бирача. Као услов да се гласа за владин

предлог, Љубиша је поднио Меморандум у којем је тражено да

се у читавој Далмацији уведе равноправност језика српскохрват-

ског и италијанског у управи, судовима и школама; да се узакони

далматинска жељезница; да се изврши пресушидба Неретванског

137

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

поља и уређење ријеке Неретве. Влада је у даљем поступку све

ове услове прихватила и реализовала, што је било од великог зна-

чаја за развој Далмације и Боке. Љубишина је заслуга што се у

Котору, о државном трошку, завела велика гимназија ‘српским

науковним језиком’. Исто тако Љубиша је издејствовао да Бока

буде јединствени изборни округ, те по тој основи може имати свог

посланика директно у Царевинском вијећу. Увођење ћирилице у

школама и штампање ћириличких књига за наставу били су стал-

на Љубишина брига. Љубишино заузимање за изградњу путева

допринијело је да су одобрена средства у висини од 300.000 ф. за

изградњу пута од Котора до црногорске границе, затим добијена

су средства за оправку манастира Савине и Подластве.

Године 1873. послије распуштања Рајхсрата, на новим управ-

ним изборима Љубиша је поново изабран као бокешки заступник

у Далматинском сабору и као бокешки представник у Царевин-

ском вијећу. Његов избор подржавао је Глас Црногорца, званични

орган црногорске владе.

Године 1875, уз Љубишино залагање и утицај, дошло је до по-

сјете цара Фрање Јосипа Далмацији и Боки. Љубиша је био стално

у његовој пратњи.

Расцјеп у Народној странци, изазван, поред осталог, и промје-

ном Љубишиног става око питања присаједињења Далмације

Хрватској, послије увођења дуализма, створио му је много про-

тивника који су на све начине жељели срушити његов ауторитет,

служећи се клеветама и неистинама и користећи том приликом

као аргумент и добијање концесије за изградњу далматинске

жељезнице.

Врхунац те подвојености и оптуживања изражен је на избо-

рима 1876. године. Љубиша је заједно са Лазаром Томановићем

изабран у редовном поступку гласања у Боки. Подршка бирача

није изостала, упркос великој пропаганди против њега и напо-

рима противника да осујете његов поновни избор. Нешто раније,

главари Кривошија, преко листа Земљак, му поручују: „Слиједи

путем којим слиједиш, на злотворе Твоје и наше немој главу об-

рћати ...“. Не треба заборавити да му ову поруку шаљу главари и

138

Културна баштина II Избор

вође устанка 1869. г. Није ни овога пута изостала пуна подршка

Цетиња. Међутим, када се приступило верификацији мандата у

Сабору, оспорена је процедура његовог избора и приликом гла-

сања већина је била да се поништи његов мандат. Љубиша је том

приликом одржао познати говор, који је представљао одговор

његовим противницима, и открио све закулисне радње уперене

против њега. Он је све то сажео у реченици: „Ја знам да ви мене

не трпите, јер сам Срб православне вјере“, и даље додаје, „Мојим

нападачима давали су најбољи одговор моји бирачи, кад су ме

шест пута бирали својим заступником.“8.

Послије поништења мандата остао је и даље посланик у Ца-

ревинском вијећу, припремајући се за рад биљежника у Котору.

Залажући се за културну аутономију, у остваривању поли-

тичких циљева Љубиша се задовољавао појединим политичким

и економским уступцима које му је чинила аустријска влада, а

питање ослобођења наших народа повезивао је са јачањем неза-

висности Црне Горе и Србије.

ПУБЛИЦИСТА. ПРЕВОДИЛАЦ. КЊИЖЕВНИК

Као писац, Љубиша се прво огледао у публицистици. Већ 1838.

године видимо га као претплатника на Вукову књигу Црна Гора и

Бока Которска, а нешто касније на Ковчежић и Српско-далматин-

ски магазин.

Први рад, Општество Паштровско у окружју Которском, објављен

му је 1845. године у Српско-далматинском магазину.

На основу полицијског извјештаја претпоставља се да је у пе-

риоду 1853-1855. био дописник бечког листа Agramer Zeitung. У из-

вјештајима ‘Са црногорске границе’ саопштавао је главне вијести

о догађајима у Црној Гори. Таквих дописа има 18.

8

С. М. Љубиша, Говор у Сабору 1878. год.

139

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Заглавље бечких дневних новина Agramer Zeitung

Публицистичка дјелатност је тијесно повезана са Љубишином

политичком активношћу у остваривању великих амбиција на том

пољу. У бројним потписаним и непотписаним чланцима, рас-

правама, објављеним говорима, интерпелацијама, полемикама и

другим написима, које је објављивао сам, или су били публикова-

ни у званичним гласилима, он је излагао свој политички прогам,

анализирао значајна друштвено-економска, политичка и култур-

на питања развоја Далмације, посебно се залажући за словенску

узајамност и бранећи положај српског народа под Аустријом.

Чланке и друге прилоге је објављивао у Народном листу, који

је излазио у Задру, листу Cittadinо у Трсту, Позор у Загребу, ново-

садској Застави, Српској зори у Бечу, и другдје. Љубиша је највише

својих прилога објавио у листу Земљак, који је покренуо заједно са

Данилом и другим сарадницима 1873.

Публицистиком се Љубиша бавио све до своје смрти.

„Ја нијесам никад мислио писати за штампу, ни препуњавати

и онако препуне сандуке наших књижара сухопарним књигама,

но видећи грдни расап што се по штампи чини лијепим нашим

језиком, пуче ми срце од бола, пак се дадох и ја да нешто пишем

као неки просвјед противу таквог расапа“, каже Љубиша у Живо-

топису, образлажући своју одлуку да постане писац.

Почео је са преводима дјела италијанских писаца које је читао

у оригиналу. Тако је 1862. године у задарском Народном листу

објавио одломке из неколико Ариостових сатира и Хорацијеве

Оде. У Јавору за 1862. годину објављује, такође, Хорацијеве Хвале

сељачког живота, а Ариоста у Вили 1868. и у Народном календару

140

Културна баштина II Избор

Матице далматинске за 1873. Из Дантеове Божанствене комедије

превео је и објавио 1867. у Дубровнику, забавнику Народне читао-

нице, одломак ‘Смрт Уголинова’.

У рукопису му је остао превод Салустија Г. К. Са заклетва Ка-

тилине).9

Инспирисан великом побједом аустријске флоте над ита-

лијанском код Виса 1866. године, у којој су видну улогу одиграли

далматински морнари, Љубиша је у десетерцу, у духу народне по-

езије испјевао и објавио исте године у Загребу дугу епску пјесму

Бој на Вису. То његово једино поетско дјело посвећено је барону

Франу Филиповићу. Штампана су два посебна издања – латинич-

ко и ћириличко.

У Љубишином књижевном стваралаштву 1868. година заузи-

ма посебно мјесто, јер управо те године почиње са објављивањем

својих приповијести, које му доносе заслужена признања све до

епитета ‘Његош у прози’.

А Његоша је Љубиша изнад

свих писаца волио и цијенио. Види

се то из његовог текста Сени Петра

Петровића Његоша II владике Цр-

ногорскога и списатеља славенскога,

објављеног у Архиву за повјесницу

југословенску у Загребу 1852. годи-

не, као и из предговора првом ла-

тиничком издању Горског вијенца,

које је Љубиша приредио, а обја-

вила Матица далматинска, управо

1868. године.

Шћепан Мали како о њему на-

род повиједа је прва приповијест

објављена 1868. године у Дубров-

нику, у Забавнику Народне чтиони-

це дубровачке.

9

Р. Ротковић објавио превод у Стварању 1975.

141

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

У Дубровнику за 1870. годину објављује приповјетке Продаја

Патријаре Бркића и Кањош Мацедоновић.

Скочиђевојка. Повијесница паштровска на узмак петнаестог

вијека, објављена је 1873. године у Календару Матице далматинске

у Задру. Исте године објављује у Праву (Задар) три прилога Суд

добрих људи, који су прештампани у задарском Земљаку.

Поп Андровић нови Обилић. Приповјест паштровска друге по-

ловине осамнаестог вијека, први пут је објављена у Дубровнику за

1874. годину. Прештампана је у Гласу Црногорца исте године.

Година 1875. је Љубиши донијела велику радост и даљу књи-

жевну афирмацију.

У Дубровнику је у издању Драгутина Претнера штампана као

посебно издање прва његова збирка Приповјести црногорске и при-

морске. Објављено је шест приповједака и спис Бока Которска.

Први пут Љубишина проза објављује се у Србији, гдје он по-

стаје популаран писац. Отаџбина му објављује приче: Проклети

кам, Крађа и прекрађа звона и Поп Андровић нови Обилић. Уредник

Отаџбине Владан Ђорђевић први пут за Љубишу употребљава из-

раз ‘Његош у прози’.

Задарски Земљак у наставцима 1875. објављује причу Прокле-

ти кам.

Приче објављене у Отаџбини са уводним текстом Бока, о трош-

ку уредништва, појављују се 1876. као посебно издање, штампано

у Државној штампарији у Београду.

У забавнику Дубровник излазе двије приче: Поп Андровић нови

Обилић и Крађа и прекрађа звона.

Српска зора у Бечу 1877. почиње са објављивањем Причања

Вука Дојчевића и у току године објављује 11 наставака.

Истовремено, уредништво Српске зоре Љубишина причања из-

даје и као посебне брошуре. Појавило се пет издања Љубишиних

Причања (I - XXX).

Новосадска Застава доноси причање Ако лаже коза, не лаже рог,

а Орао, велики календар, објављује причу Горде, или како Црногор-

ка љуби.

142

Културна баштина II Избор

Српска зора 1878. наставља са објављивањем Причања Вука

Дојчевића и доноси и Љубишину причу Скочиђевојка.

Постхумно, 1879, у Српској зори објављена су три наставка,

закључно са XXXVII Причањем Вука Дојчевића, затим приповијет-

ке Поп Андровић нови Обилић и Суд добрих људи.

ПОРОДИЦА

У књигама рођених, вјенчаних и умрлих парохије св. Тројице

убиљежени су подаци о члановима Љубишине породице.

Љубиша Стефан, син пок. Митра, вјенчао се са Софијом Ће-

ловић у Будви 5. октобра 1844. године. Софија је рођена у Будви

3. марта 1821. године, што значи да је била старија од Стефана

годину дана. Њен отац, Јоко Ћеловић, добростојник, доселио се из

Рисна, а мајка Пола, рођена Врчевић, по занимању плеља, такође

је из Рисна дошла у Будву.

Стефан и Софија имали су у браку седморо дјеце и сва су рође-

на у Будви: син Љубомир рођен је 10. марта 1845. године, кћерка

Драгиња – 17. маја 1848, син Веселин Георгије – 20. априла 1851,

син Димитрије Станислав (Митар) – 23. jануара 1853, син Трифун

Нико -1. fебруара 1856, кћерка Јефимија – 19. јануара 1859, кћерка

Љубезна Полексија – 11. августа 1861.

Породичне трагедије, недаће и немаштина пратиле су кроз чи-

тав живот Љубишину породицу. Колико је све то далеко од оних

оптужби и клевета да се обогатио, најбоље се види из његових

писама пријатељима и из других разних докумената.

Болест му је однијела четворо дјеце: седмогодишњи Љубомир

умире 4. марта 1852. године, а само петнаест дана касније уми-

ре му и син Веселин, не напунивши годину дана живота. Трећи

син Нико умро је у другој години живота 28. јула 1857. године.

У писму чешком пријатељу Вацлаву Зеленију саопштава му да

је умрла његова кћерка Драгиња у тринаестој години живота,

143

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

а нешто касније пише (1862.) да је његова сиромашна кућа још

увијек болница „... Али ја који сам подигнут у школи немилосрдне

судбине, знам да подносим стојички и ове ударе грома“.

Љубиша је често боловао; прележао је петомјесечну грозницу

1864. године, а читаво љето 1874. лежао је болестан у Задру. Му-

чиле су га бриге „што ће бити од његове породице ако га уграби

смрт, а до тада је није опскрбио ни доспио да обезбједи“.10

Сину Митру, који је иначе био њежног здравља и слабог вида,

укидају стипендију од 30 фјорина мјесечно, па га је послао „љута

печална“ кући у Будву.

Рачети пише 1870. године да нема пара за путовање у Беч. У

другом писму саопштава да је вратио дугове од продаје земље и да

вјерује да ће се извући из материјалних тешкоћа. Послије селидбе

породице у Задар, принуђен је био да прода своју родну кућу у

Будви и то испод стварне вриједности. У Задру је живио са поро-

дицом у стану, али је ради обављања своје посланичке дужности

често и дуто боравио у Бечу, гдје је одсједао у Хелеровом хотелу

у Бурггасе 2. „Дође ми да пукнем међу овијем свијетом који нема

ни душе ни чувства“, пише Љубиша из Беча 1873. године.

Посљедњу годину живота провео је углавном у Бечу. Први пут,

љета 1878. допутовала је супруга Софија са кћерком у Беч „да се и

оне прођу и разоноде“ (Виловски). Виловски у својим сјећањима

детаљно описује Љубишин живот у Бечу и дружење са њиме и

даје цјеловит портрет његове личности. Он је детаљно описао и

посљедње дане Љубишиног живота. Мада се није осјећао добро,

октобра мјесеца 1878. путовао је на Цетиње да присуствује вла-

дичењу свога брата од стрица Висариона Љубише за црногорског

владику. Био је то посљедњи сусрет са родним крајем. На путо-

вању се прехладио, добио јаки бронхитис, који је прерастао у теш-

ку упалу плућа и умро у својој хотелској соби у Бечу 11. новембра

1878. године.

Стварно стање његове имовине види се из докумената Сре-

ског суда у Котору. Суд је утврдио 22. јануара 1879. године следећу

10 Р. Ротковић, Трагајући за Љубишом, стр. 44.

144

Културна баштина II Избор

заоставштину: од новца, кауција од 1.000 ф. за биљежничко мјесто:

од обвезница – ништа; потраживања – ништа; драгоцјености – 20

ф.; намјештаја – 39 ф.; пасива – мираз удовице Софије – 6.800 ф.

Укупна пасива по одбитку активе – 5.745 форинти.11 Познато је да

у часу смрти код Љубише није било новаца, те се и на основу тога

може закључити да је умро као пуки сиромах.12

Супруга Софија је уступила издавачка права на цјелокупна

дјела свога мужа Браћи Јовановић из Панчева.

Син Митар је покушавао да изда сабрана дјела. Неко вријеме

радио је у Београду, али је морао да напусти Србију и пређе у Беч.

Ту је умро 1900. године оставивши незбринутим петоро дјеце.

Кћерка Еуфемија удала се за аустријског дипломатског службени-

ка Хенчела и живјела је у Београду. Друга кћерка Љубезна удала

се за жељезничког службеника у Трсту.

Амблем Књижарнице Браће (Каменка и Павла) Јовановић из Панчева

11 С. Мијушковић, Вентилација Љубишине заоставштине код Которског суда. У: С. М. Љубиша, ЦАНУ, 1976, стр. 167.

12 С. Мијушковић, н. д.

145

ЉУБИША У ЦРНОГОРСКОЈ ШТАМПИ*

Оцјењујући данас сву сложеност збивања и односа у којима се раз-

вијала Љубишна активност као изабраника Боке у Далматинском

сабору, посланика у бечком парламенту, његов друштвени, јавни

и културни рад, његово књижевно дјело, можемо закључити да je

био тијесно повезан са Црном Гором, што проистиче из етничког

и историјског јединства, из тежњи ка заједништву народа Боке и

Црне Горе. Тиме се може тумачити безрезервна подршка коју je

Црна Гора пружала Љубиши у тренуцима када му je била најпо-

требнија. Са тог становишта, писање црногорске штампе о Љубиши,

поред других докумената, представља аутентично свједочанство.

ПРЕГЛЕД ШТАМПЕ У ЉУБИШИНО ДОБА

Тридесетогодишње Љубишино политичко дјеловање (1848-1878.)

није могло у цјелини да се прати кроз црногорску штампу јер до

1865. није ни било гласила. Од те године излазили су: годишњак Ор-

лић (1865-1870.), Црногорац, лист за политику и књижевност, недељ-

но, од 23. јануара 1871. до 15. фебруара 1873. године, Глас Црногорца,

од 21. априла 1873. до 1. октобра 1877, када привремено (1878.) пре-

стаје излазити усљед ратне ситуације. Kao прилог Црногорцу, 1871.

год. излазио je и први књижевни лист Црногорка (свега 23 броја).

*

Преузето из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 125-135. (Прим. ур.) 147

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Црногорац и Глас Црногорца. били су полузванични органи

црногорске владе, под утицајем књаза Николе, и једно вријеме

изражавали су идеје Уједињене омладине српске. Због антиау-

стријског става Црногорац je био забрањен у Аустрији. Ови листо-

ви највише су се читали у Боки, Далмацији, Војводини, и имали

су сталне рубрике својих дописника из тих крајева.

ПОЛИТИчКА АКТИВНОСТ

Први помен о Љубиши у Црногорцу везује се за гласине да се по-

ново уводи домобранство у Боки. Тек je прошла година дана од

устанка, a у више дописа из Котора јавља се о „шапутању“ око лан-

двера и припремама за састанак бокељских главара о том питању.

Црногорац јавља: „ ...Међутим се и то збори да je ту недавно и

госп. Стеван Љубиша путовао пo неким крајевима Боке с двоји-

цом краљевских комесара, као да развиди и побиљежи штете зи-

мушњим поплавицама пo Боки учињене, али многи мисле да je

под том завјесом сасвим друга намјера прикривена била; јер je госп.

Љубиша на многим мјестима ријеч о домобранству водио и пока-

зивао како нови начин, на који би се имало домобранство завести,

неби пo Боку био шкодљив, него je напротив добар и користан...“1

Ускоро je услиједио и деманти ових вијести, јер се јавља да

je барон Родић посјетио Боку и да није било ријечи о ландверу.

Уредништво сматра неопходним да објави и посебну вјест са Це-

тиња: „Чули смо из поузданих извора да неће бити увођења лан-

двера у Боки.“2

Одлука петорице далматинских представника у Бечком пар-

ламенту да гласају за владин предлог закона о такозваним „из-

борима за невољу“ наишла je на велико негодовање. Црногорац je

1

Црногорац, бр. 5/71

2

Црногорац, бр. 8/71

148

Културна баштина II Избор

у осуди предњачио. Прво реаговање представља чланак из Беча

„Далматинци у Бечком државном вијећу – некад и сад“.3 Оштро

се замјера свим посланицима због подршке влади и указује на

посљедице. У наредним бројевима услиједило je више дописа из

Боке у којима се осуђује поступак посланика, шаљу протести и

истичу захтјеви за опозив. У рубрици Новости даје се слиједећи

коментар: „Далматински заступници изазвали су свакојаке сумње

о себи, због тога, што су гласали за изборни закон за невољу.

Највише се сумња о Љубиши, предсјед. Далмат. сабора. За њега

кажу, да je продао свој глас минстарству да би постао велики кон-

зул у Скадру...“.4

Ова политичка инсинуација

упућена Љубиши имала je одјека

у Боки и још више je усковитлала

јавно мњење. Да би се ублажило

реаговање, већ у наредном, десе-

том броју Црногорца објављује се

велики чланак без потписа „За-

ступници Далматински и Закон

пo невољи“, у којем се, поред

осуде, заступници узимају у за-

штиту и тумачи њихов поступак

условима за гласање: да се од-

мах уведе српскохрватски језик

у све школе и судове; да се одмах

отпочне са градњом далматин-

ске жељезнице; да се приступи

исушењу Неретванског поља и

да намјесник Далмације буде на-

родњак.

Тиме није прекинута полемика, У наредним бројевима Црно-

горац наставља са објављивањем дописа из Боке. Број дванаест

3

Црногорац, бр. 8/72

4

Црногорац, бp. 9/72

149

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

доноси уводник „Далматинска ствар у царевинском вијећу“, a

уредник Симо Поповић (у броју 14) одговара задарском Narodnom

listu који je напао Црногорца због критичког писања о ставу по-

сланика. Црногорац преноси и писање Панчевца, који осуђује по-

сланике.5 Љубиша није директно одговарао Црногорцу, али je то

учинио Ђорђе Војновић, у отвореном писму упућеном из Беча.

Објављујући писмо, уредништво од Војновића захтијева да изнесе

свој став пред бирачима.6 Kao нормално реаговање нa атмосферу

створену око посланика, услиједила je вијест у рубрици Новости:

„Из Котора нам јављају да je тамо био прошлијех дана Ст. Љубиша,

и да je од грађанства хладно примљен.“7 Бранећи се од напада и

тумачећи своје побуде да гласају за владин предлог закона, Љу-

биша je у Narodnom listu објавио изјаву, a Данило je издао брошуру

Izbori za nevolju i dalmatinski zastupnici na Carevinskom vijeću. У вези

ca овим уредништво Црногорца добило je више дописа из Боке и

сматрало je неопходним да закључи полемику. „Ми држимо“, каже

се поред осталог, „да би било сувишно о поступку дал. посланика

још и сада говорити, из овијех разлога: прво, што смо увидјели да

су изјаве и Љубишна и Данилова ca свијем безразложне (разлика

je између њих само та, што je г. Љубиша био у стању своје празнос-

ловље смјестити на једном листићу, a г. Данилу требало je за то

читава књижица); друго, што имамо увјерење, да je народ у Боки и

Даламцији и послије њихових изјава остао при своме првашњем

умјесном освједочењу, да су посланици њихови погријешили ...“

Љубишина дугогодишња борба против италијанштине, за побје-

ду српскохрватског језика и његово увођење у школе и админстра-

цију кулминирала je у Боки средином 1872. године. И Црногорац се

активно укључио у њу, објављујући дописе из Боке и свестрано под-

ржавајући ставове бокељских општина. У допису из Боке Которске

саопштава се да je Општинско которско вијеће одржало сједницу и

једногласно одлучило да се као службени језик умјесто талијанског

уведе матерњи.8 У истом броју поздравља се идеја о одржавању збора

5

Црногорац, бр. 15/72

6

Црногорац, бр. 15/72

7

Црногорац, бр. 16/72

8

Црногорац, бр. 24/72

150

Културна баштина II Избор

Бокеља, апелује се на јединство. Све одлуке бокељских општина, које

су се појединачно изјашњавале за увођење матерњег језика, објавље-

не су у Црногорцу. Публикован je и материјал ca народног збора.

Пола прве стране и читаву другу страну броја 32, од 19. августа 1872,

заузео je чланак о Боки Которској. Даје се пуна подршка Бокељима

и истиче њихово родољубље, a затим се цитирају написи аустријске

штампе о Боки. Kao примјер необјективног писања наводи се лист

Deutsche Zeitung који напада Боку и нарочито Љубишу: „... Док се тако

ствари на јужној граници догађају и још другачије спремају, дотле

у Дубровнику (!) сједи као пред. земљ. сабора и земаљског одбора

њеки Љубиша, који je рођен баш у Которском округу, који je отпочео

своју каријеру као општински писар у аустро-угарској варошици Бу-

дви, послије у подстрекавању и бургијању народносном чинио што

je више могао и ради ,заслуга’ награђен орденом аустријским.“

Изборна активност у Боки и Далмацији није силазила са

страница Цриогорца. Помно су праћена политичка збивања и за-

узимани ставови. У броју 48, од 23. XII 1872, објављен je Проглас

бирачима (писмо бирача Будве), који су потписали пет чланова

предсједништва. Редакција Narodnog lista je претходно одбила

проглас са образложењем: „Љубав, слога народњака недопушта

нам писање у Народном листу ...“ Реагујући на то, Будвани шаљу

текст Црногорцу и додају: „... Али ми Будвани знадемо добро, да

je прави тому узрок љубав према г. Љубише, дужнику својти, и

ортаку начелника Рачете у послове опћине као његов представ-

ник – уредништво би преварено“. Види се да су у Будви постојале

двије струје – Рачетина, уз Љубишину подршку, и друга, са Ђуром

Зеновићем на челу. Полемика око избора у Будви наставља се.

Глас Цриогорца објављује коментар редакције: „Морамо на овом

мјесту примјетити, да нама још није јасна борба око општинскијех

избора у Будви, јер на једној и другој страни видимо искренијех

родољуба. Изјављујемо за то да ни једној ни другој страни неће-

мо ускратити мјеста у нашем листу да отворено, али без страсти,

кажу начело око кога се боре“.9 У будванском изборном ривалству

9

Глас Црногорца, бр. 19/73

151

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

побиједила je Љубишина струја. Гласу Цриогорца телеграфски je

јављено да je Илија Рачета са усхићењем изабран за начелника од

стране три комуне: Маина, Побора и Брајића.

Предизборна кампања у 1873. години дала je повода да се пише

о неразвијености Боке, о њеном тешком економском стању, и да

се истакну захтјеви за избор нових посланика. „Бираћемо људе не

дволичне, искрене праве пријатеље народа“. У допису из Котора

одаје се признање Гласу Црногорца, који се показао „као вазда тако

и сада нарочито у ствари опћинских избора као беспристрасан бра-

нилац народне правице“.10 Побједа народне странке и избор Стефа-

на Љубише у Царевинско вијеће поздрављени су са симпатијама.

Наводе се резултати гласања за Љубишу: од укупно 61 бирача 46

гласало je за Љубишу, a 15 се уздржало од гласања. Од ових су:

из Грбља 7, с Мула 1, из Доброте 2, из Прчања 2, из Столива 1, из

Тивта 2. Резултати избора пропраћени су коментаром редакције:

„Повјерење народно велика je ствар, a у овом случају кад се онако

јако осуђиваху бивши заступници на царев. вијећу, мора оно за г.

Љубишу особито важно и драго бити. Може се дакле очекивати

да ће г. Љубиша са свом озбиљношћу правога родољуба заступати

интересе народне. Бирачи његови очекују то, јер имају право на то,

и они ће пратити сваки корак његов. Заузимањем за подмирење

многобројних потреба сиромашне Боке њезин посланик моћи ће

поклоњено повјерење одржати, као што га у противном случају

може за вазда изгубити. Народ, кој га je изабрао, без сумње не жели

ово потоње a очекује од њега рад жив и користан“.11 Приликом от-

варања Далматинског сабора Љубиша je, као његов предсједник,

указао на задатке народних заступника и апеловао да се помогне

народу коме неродна година пријети глађу.12

Расцјеп народњака довео je до покретања листа Zemljak, ор-

гана петорице посланика у Царевинском вијећу. Љубиша и Да-

нило били су његови утемељивачи.13 Обавјештавајући читаоце о

10 Глас Црногорца, бр. 6/73

11 Глас Црногорца, бр. 26/73

12 Глас Црногорца, бр. 33/73

13 др К. Милутиновић, Политички лик Стефана Митрова Љубише. Бока, 6-7, стр. 28.

152

Културна баштина II Избор

изласку Zemljaka, Глас Црногорца указује на сталну борбу између

њега и Народног листа. Оба присвајају себи право да су орган На-

родне странке. „Има људи који мисле да joj ни један ни други није

поуздани заступник“. Глас Црногорца je преносио поједине прило-

ге из Zemljaka. Тако, на примјер, саопштава да je потврђен Закон о

далматинској жељезници, да je цар примо Љубишу. Из Zemljaka je

прештампан чланак „Опет о митрополији“, са коментаром у коме

се помиње Љубишино питање министру богоштовља.14

Карактеристичан je и текст прештампан из Zemljaka,15 у коме се

излаже Љубишин и Данилов предлог за обнову јединства Народ-

не странке нa новим начелима.

Овај предлог у историографији није забиљежен пa га стога до-

носимо, са извјесним скраћењем.

Остајући дакле при старом програму народне странке;

Одбијући свако очитовање, кадро повриједити племен-

ска и вјерозаконска чувства;

Цијенећ мудро подпомагати са наслоном Владе, док она

не пријечи развитак народног начела и стварних користи

земље;

Удружујемо се у сврху:

I Да у сабору и ван сабора дјелујемо договорно и сложно,

и у питањима ситнијим, ради веће наше користи;

II Да у сваком дјелу, у сабору и ван сабора, побијемо што

je слогу помутило ил би могло помутити, a одгајимо

умјереност у одношајих међу члановима странке и са

владом;

III У наше коло свађамо другове, на наш правац навађамо

наша гласила, е да би се све свело у једно коло и на

једно гласило;

IV Да на договоре позовнемо угледније наше људе из

земље, да се скупа споразумимо и устројимо вођство

14 Глас Црногорца, бр. 11/73

15 Глас Црногорца, бр. 35/73

153

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

странке да средишњи одбор будe изабран и у савезу са

котарским...

Овоме важноме спису ми уступамо прво мјесто у на-

шем листу, јер оно о чему се ту ради, то мора да буде за

свакога искрена родољуба најпреча ствар. Ми можемо

слободно рећи, да оно за чим теже часни заступници, који

су тај спис потписали, да je оно било узрок и циљ нашега

постанка, да je оно главна тежња нашег политичког дјело-

вања на јавном пољу.

Ми сe њима и нaрoду радујемо, што су тим кораком сту-

пили на стазу, на коју свакога родољуба дужност позива.

За стално пак држимо, да ће они остале народне за-

ступнике сусретити на тој истој стази, и можемо поуздано

тврдити, да ће се народ овеселити њихову сусрету.

Очигледно je да je ово био искрени покушај помирења на-

родњака, који није прихваћен. Објављујући га, Глас Црногорца дао

му je подршку.

Држање Љубишино у бечком парламенту различито je оцјењи-

вано. Извјештаје о ставовима далматинских посланика у Бечу ре-

довно je Гласу Црногорца слао Тодор Стефановић Виловски, потпи-

сујући се (Т. С). У овим извјештајима тешко je оптуживао Љубишу.

У допису од 10. фебруара16 извјештава о резултатима гласања о пи-

тању укинућа ‘биљеговине’ за новине. Предлог који су поднијели

неки слободоумни посланици није прихваћен. „Овим актом су

наши уставовјерци и поново доказали, да им до праве слободе

баш ни најмање није стало, већ да им je главни циљ угњетавање

Словена ...“

Против предлога гласали су „све пришипетље владине, клуб

љевичара, клуб љевог центрума, Рутени, Пољаци и которски

српски заступник Љубиша“.

У рубрици Новости из Далмације обично се преноси писање

Zemljaka и то су позитивни написи о Љубиши. Тако се јавља да je

16 Глас Црногорца, бр. 7/74

154

Културна баштина II Избор

посланик Љубиша предложио у

Царевинском вијећу да се у далма-

тинским школама уведу књиге и

ћирилицом штампане, да je на Љу-

бишино заузимање за изградњу

путева у Боки у парламенту одо-

брено 126.000 фјорина.17

Глас Црногорца преноси, даље,

из Zemljaka велики чланак „Трошак

за грађу путева у Боки и осталој

Тодор Стефановић Виловски

Далмацији“. Цитиран je Љубишин

(фот. М. Јовановића, 1907.)

предлог са образложењем, који

илуструје његову пoлитичку вјештину и дар да се користи парла-

ментарним начином борбе ради добијања средстава за сиромаш-

ну Боку. Љубишин предлог je прихваћен и то je била значајна

побједа, која je имала велики одјек у Боки и Далмацији.18

Међутим, Narodni list и даље предњачи у нападима на Љу-

бишу. Придружио му се и Виловски у допису из Беча19 у коме,

између осталог, јавља да je одржан банкет опозиције на коме je

у име далматинских народњака говорио Павлиновић на српском

језику. „Љубиша наравно да није био на банкету, јер Љубиша je –

владин човјек“, завршава Виловски.

Посјета аустријског цара Фрања Јосипа Боки Которској 1875.

године имала je великог одјека у Гласу Црногорца. Писано je о при-

премама за царев долазак и изражавано увјерење да ће посјета до-

принијети побољшању стања у Боки. Указано je на добре односе

између Аустрије и Црне Горе. Позната je Љубишина улога у орга-

низовању царевог доласка и настојање да се из посјете извуче што

више користи за Боку. Глас Црногорца je обавијестио читаоце да je

Љубиша као предсједник Земаљског сабора у име цијелог народа

поздравио цара. У уводнику „Царев пут“20 говори се о резултатима

17 Глас Црногорца, бр. 11/74

18 Глас Црногорца, бр. 12/74

19 Глас Црногорца, бр. 12/74

20 Глас Црногорца, бр. 17/75

155

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

посјете и срдачности сусрета са књазом Николом у Котору. Рези-

мирајући резултате посјете Глас Црногорца, између осталог, пише:

„Далмација je у двојакој добити царевим доласком. Она постаје

главна провинција аустријска према морепловству и према истоку,

али најглавнија добит њена je у томе што je словенски елемент

овом приликом у свему тријумфовао над италијанофилима дал-

матинским. Далмација се je дакле дефинитивно отресла италијан-

штине и поиталијањења, она je сад стала словенским ногама на

попришту“.21 Не мала заслуга у томе je Љубишина.

У једном допису из Трста од 17. јуна22 напада се бечко нови-

нарство за испољену мржњу према Словенима, и каже да се оно

служи лажима и да се из петних жила упиње „владу и државу

опрезном учинити; да се словенским кретањима угаси, Родић

удаљи, Љубиша уништи, а вјерне ‘аутономаше’ у заштиту узму ...“

Коначни плод Љубишиних настојања: дочек првог воза у Зеленици 1901.

21 Глас Црногорца, бр. 18/75

22 Глас Црногорца, бр. 24/75

156

Културна баштина II Избор

Устанак у Херцеговини доминира у писању Гласа Црногорца

за 1876. годину. Усљед тога ријетки су чланци и дописи из Боке и

Далмације.

Глас Црногорца je објавио вијест да je Далматински сабор

закључен, пошто заступници који су се изјаснили против пред-

сједништва Љубишиног „не хтједоше никако у сједнице долази-

ти“.23 У рубрици Припослано, са напоменом да за ово уредништво

не одговара, објављен je дужи допис „Из херцегновске Крајине“,

потписан са М. Аутор je сигурно Симо Матавуљ, који je у то врије-

ме живео у Херцег Новом. Оштро се напада некакав дописник из

залива которског који се потписао са Н. и објавио памфлет против

Љубише у Narodnom listu. „Да их боље у своју замку улови, наводи

и подмеће којекакве лисичаве патварање и осводе, које више из

личне мржње и пакостне зависти према Г. Љубиши, него ли из

чега другога проистичу, с намјером да га тобож боље код својих

земљака осваде ... Хвала Богу наш je народ у Боки толико свјестан,

да не требује ничије науке...“.24

Уочи избора за представнике у Земаљском сабору 1876. год,

Глас Црногорца на првој страни доноси чланак у којем се даје

безрезервна подршка Љубиши и апелује на народ Боке да гласа

за њега. Објављени текст изражава став црногорске владе. Због

његове важности доносимо га у цјелини:

Добили смо из Боке посљеднијех дана више писама и

дописа о предстојећем избору за земаљски сабор и о бо-

кешком заступнику г. Стевану Љубиши. У свијема се на

исти начин препоручује топло народу, да и опет изаберу

г. Љубишу за свога заступника, и наводе, које je све кори-

сти допринео Боки њезин досадашњи заступник, a добија

се односно окривљавање бацано у посљедње вријеме на

њега. Нарочито се наглашује да Бока није ни учествовала

у демонстрацијама које су у посљедње вријеме чињене

23 Глас Црногорца, бр. 11/76

24 Глас Црногорца, бр. 25/76

157

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

против г. Љубише и да je стијем већ доказала, да стоји и

данас уз свога заступника.

Мислимо, да господу дописнике и пријатеље наше

задовољавамо овим кратким изводом писама њиновијех.

Мислимо и то, да je препирка у новинама због познатих

ствари са свијем излишна, као што je и сувишно истим

путем заступати избор г. Љубише. Народ бокешки добро

познаје г. Љубишу, његови трудови и заслуге и користи до-

нешене Боки, нијесу тек од јуче и нијесу такве, да се могу

предвидјети и заборавити, пa стога и ми држимо сигурно,

де ће Бокељи u опет једнодушно изабрати г. Љубишу за свога

заступника. Ми желимо да Бокељи тијем избором поново

засвиједоче народу свијест и братску слогу своју. Ако има

људи који се противе избору г. Љубише, они задовољавају

тијем страст своју, или чине тако пo необавијешћености.

Љубиша и Лазар Томановић били су изабрани у Земаљски са-

бор. Глас Црногорца поздравља њихов избор и изражава наду да

ће сложно радити за добро свога народа.25 Због подршке Љубиши,

Narodni list je напао Глас Црногорца и Црну Гору, али се и овога

пута показала исправна Клаићева тврдња: „… У Боки ће бити иза-

бран онај кога буде хтјела Црна Гора.“26

Уредништво Гласа Црногорца није улазило у директну поле-

мику са Narodnim listom, иако je из Боке добило више дописа у

којима се оштро напада писање Narodnog lista. „Бокељи нека виде

пo нашем одговору у данашњем листу, колико се ми жестимо на

ово смијешно разматрање помамне делије“, каже се у коментару.27

Љубишино искључење из Далматинског сабора није забиљеже-

но у штампи, али je Глас Црногорца објавио чланак у два наставка

„Српски заступници на Далматинском сабору“, потписан са М. За-

дар, на Тодорову суботу 1877. године.28 „Задаћа je овог чланка“, каже

25 Глас Црногорца, бр. 60/76

26 др К. Милутиновић, Политички лик С. М. Љубише. Бока, 6-7, 62.

27 Глас Црногорца, бр. 60/76

28 Глас Црногорца, бр. 8, 9/77, 19. II

158

Културна баштина II Избор

се у уводу, ,,да разгледа значај српских заступника на далматинском

сабору, њихово дјеловање, њихов прави задатак и то, како се морају

односити остали Срби на Приморју према томе, што раде и како

поступају њихови заступници на сабору“. Поред анализе програма

свих политичких струја у Далмацији, предлаже се формирање клуба

српских заступника, инсистира на заједничком програму и покреће

иницијатива да се формира српски одбор за Далмацију.

Чланак je имао одјека у Далмацији и реакција je ускоро ус-

лиједила. У допису из Книнске крајине29 оштро се полемише са

Приморцем, који тврди да je програм писао Љубиша: „Изопћен из

народне странке наговијестио je Љубиша борбу против ње под

новим српским геслом ...“

Остаје отворено питање ауторства овог прилога. По програм-

ској оријентацији и стилу рекло би се да je Љубиша аутор. Потпис

упућује и на Сима Матавуља, који се једном јављао у Гласу Црногор-

ца из Херцег Новог. У Гласу Црногорца нема ни једног потписаног

Љубишиног чланка (многе није потписивао ни у Zemljaku.)30 Али,

пo језику, проблематици и познавању материје може се тврдити да

je он аутор студиозног и аналитичког прилога „Источна политика у

царевинском вијећу“, који je у девет наставака објављиван у Гласу

Црногорца.31 Разумљиво je да он, као посланик бечког парламента,

није могао потписати политичке чланке у црногорском листу. Глас

Црногорца je пренио неколико његових чланка из Zemljaka.

КЊИЖЕВНА ДЈЕЛАТНОСТ

Ha Цетињу je од 1865. до 1870. године излазио годишњак, Ор-

лић, у коме je објављено више књижевних прилога. Уређивао га

je Јован Сундечић и у њему објавио неколико пјесама и прилога

29 Глас Црногорца, бр. 14/77

30 К. Милутиновић, нав. дјело.

31 Глас Црногорца, бр. 59-66/76. и бр. 2/77

159

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

родољубивог и словенофилског садржаја. Сарађивао je у Орлићу и

Миховил Павлиновић, подстакнут од Штројсмајера.32 Од петнаестак

сарадника, само je књаз Никола био из Црне Горе. Љубише нема,

мада je у то вријеме већ објављивао приче. Поменуо га je Павлино-

вић у прилогу Црна Гopa (VIII поглавље Орлића, 1868), када говори

о Шћепану Малом. Ево тог текста: „Држао сам се повиједања Љу-

бишина о малом Шћепану; и у њега само побрао лијепих пучких

изрека и наговора на које погађа сам вјештак, као што je Стефан Љу-

биша“. Био je то први помен о Љубиши у црногорској периодици.

Љубишине прозе нема у Црногорцу 1871-1873; није ни најављен

као писац. Ни први црногорски књижевни лист Црногорка (1871.),

који je уређивао Симо Поповић, није објављивао Љубишу и не

садржи биљешке о њему.

Зачуђује чињеница да Љубиша није сарађивао у наведе-

ним публикацијама, тим прије што je тематика његових прича

црногорска и што je он у том времену једини познати писац из

нашег краја. Сарадници су углавном били извањци. Може се

Два Јована: Павловић и Сундечић

32 Ђоко Пејовић, Развитак просвјете u културе у Црној Гори 1852-1916, стр. 240.

160

Културна баштина II Избор

претпоставити да je Сундечићева суревњивост била један од раз-

лога, a и уредник Симо Поповић био je критичан према Љубиши.

Прва Љубишина приповијетка коју je објавио, у седам наста-

вака, Глас Црногорца (бр. 6-12/1874) била je Поп Андровић нови Оби-

лић, приповијест паштровска друге половине осамнаестога вијека. У

напомени уредник каже: „Мислимо да ћемо добро задовољити

читаоце наше, што им саопштавамо ову приповјетку, коју je до-

нио Dubrovnik. Колико ради истинитога догађаја, који се прича из

дивнога и доиста Обилићу равнога јунака, који се износи, толико

ради краснога језика заслужује ова приповијетка што шири круг

читалаца. Уз богати лијепи народни говор, ту се огледа и оновре-

мени живот народа нашега и неки обичаји његови“. Објављујући

приповијетку такве садржине Глас Црногорца je пружио политич-

ку подршку Љубиши у вријеме када je био изложен нападима и

клеветама.

Први књижевни приказ Љубишиног стваралаштва у црно-

горској штампи дао je Лазар Томановић у чланку „Књижевне

биљешке“ објављеном у Гласу Црногорца.33 Критичар признаје да

Љубишине приповијетке заслужују мјесто у нашој књижевности и

пажњу књижевника „колико с језика им, толико са садржаја“. Гово-

рећи о језику аутор заклучује: „Г. Љубиша наврће на књижевност

нашу струју богату оригиналног и досад у књизи нечувеног говора

паштровскога. Паштровић се сваки одликује слободом говора, коју

добива пo народнијем судилиштима, при крснијем именима, свад-

бама великијем, особито при сјетама и другијем састанцима око

њихова четири манастира, гдје je потребит разноврсни разговор,

који се мора самостално и изворно развити, пошто су Паштровићи

удаљени од сваког дотицаја туђинског a и осталог народа, a пло-

довне им земље не нагоне их да пo свијету већи дио живота про-

воде као остали Бокељи. Taj начин говора г. Љубиша и сам рођен и

одрастао међу Паштровићима знао je вјерно и марљиво сабрати из

уста народу, и њиме своје приповјетеке ођести – у чему се највећа

његова књижевна заслуга састоји.“ Kao позитивно у Љубишиним

33 Глас Црногорца, бр. 25/74

161

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

причама истиче растварање ризнице лијепих успомена из народне

прошлости, али констатује да историја не смије у приповједању

бити сврха него средство, a код Љубише je то скоро обратно. Указује

на гомилање реченица и несразмјере у структури прича. Најозбиљ-

није замјерке упућује Љубиши за коришћење читавих призора из

Његошева Шћепана Малога.

У рубрици ‘Књижевност’ , Глас Црногорца je често доносио садр-

жаје свезака појединих часописа. Најчешће Отаџбине. Ту je анотира-

на и Љубишина прича Проклети кам, и то у више наврата.34 Библио-

графски подаци о Отаџбини за септембар и новембар 1875. године

анотирају нова Љубишина дјела: Бока и Кањош Мацедоновић.

Српска Зора у Бечу под уредништвом Виловског отпочела je

да излази средином 1875. године. Њен уредник био je дописник

Гласа Црногорца из Беча и, као што смо већ навели, оштро je кри-

тиковао Љубишу због његових ставова у бечком парламенту.

Послије личног упознавања са Љубишом промијенио je

мишљење о њему и отпочео у Српској Зори да објављује Причања

Вука Дојчевића. „Обраћамо пажњу нашег читалачког свијета на нај-

новије дијело Стевана М. Љубише, што га je уступио уредништву

Српске Зоре. Дјело je ово повелико a наслов му je: „‘Причања Вука

Дојчевића’, скупио и сложио С. М. Љ.“, каже се у огласу објављеном

у Гласу Црногорца.35 У 1877. години Глас Црногорца je у двадесетак

бројева поновио огласе Српске Зоре о Причањима Вука Дојчевића. Са

великом рекламом најављено je и штампање посебне књиге При-

чања.36 Уредништво саопштава да су Причања потпуно задовољила

зрелији дио наше публике, јер се ради о књижевнику који je дубоко

проникао у слојеве народа и његов рјечник. Од најпознатијих књи-

жевника – сарадника Српске Зоре прво се наводи Љубиша, a затим

Ђура Јакшић, и други.

Послије Љубишине смрти, у Гласу Црногорца објављена су два

Причања Вука Дојчевића, и то: „Некоме тону плута, a некоме плутају

34 Глас Црногорца, бр. 6, 13, 16, 17, 18/75

35 Глас Црногорца, бр. 66/76

36 Глас Црногорца, 8, 9, 10/77

162

Културна баштина II Избор

олова“37, „Гори je невјерник него ли кривоклетник“38 и приповјетка

,,Кањош Мацедоновић“.39 Ни у једном књижевном часопису није

објављена Љубишина прича, a нема ни есеја и приказа о његовом

стваралаштву. Павловићева Црногорка донијела je биљешку „Љу-

бишин вечер“, поводом преноса Љубишиних костију из Беча у

Будву.40 У Гласу Црногорца нотирана je 25-годишњица Љубишине

смрти, биљешком о припремама у Будви.

Како објаснити недовољну присутност Љубишиног књижевног

дјела у црногорској периодици. Анализе показују да je скоро иден-

тична ситуација са Његошем. Чини се да основне разлоге треба

тражити у доминацији Николиног пјесништва и култа, који je одго-

варао ондашњим друштвено-економским и културним приликама

у Црној Гори. Није било ни домаћих књижевних критичара.

Између два рата текстове о Љубиши објављивао je, углавном

Глас Боке. Највише je текстова о изградњи и откривању Љубиши-

ног споменика у Будви, о прослави 110-годишњице рођења, и

друго. У Гласу Боке je објављено и Причање „Шалу je Бог оставио“.41

Зетски гласник je, такође, објавио неколико опширних приказа о

отварању споменика у Будви и прослави Љубишиних јубилеја.

Послије ослобођења објављено je око 50 прилога у периодич-

ним публикацијама. Но, нарочита пажња проучавању Љубиши-

ног стваралаштва почиње у поводу обиљежавања 150-годишњице

његовог рођења. Љубишино књижевно дјело и политичка дјелат-

ност научно се валоризују и добијају значајно мјесто у црногор-

ској и југословенској култури.

37 Глас Црногорца, бр. 44, 1881.

38 Глас Црногорца, бр. 28/82

39 Глас Црногорца, бр. 16/82

40 Црногорка, 1885, 4, стр. 32.

41 Глас Боке, бр. 66, 1934.

163

ЦРНОГОРСКИ КЊИЖЕВНИ ЧАСОПИСИ

1871-1918*

На територији данашње СР Црне Горе у периоду 1871-1891. го-

дине излазила су четири књижевна часописа, и то сва четири на

Цетињу. То су, уједно, први и најстарији црногорски часописи.

Црногорка, под уредништвом Сима Поповића, појавила се 1871.

године и угасила исте године са двадесет трећим бројем. По-

слије дванаест година, Јован Павловић обнавља Црногорку и она

излази 1884. и пола 1885. године, да би се претворила у Зету и

под уредништвом Филипа Ј. Ковачевића, излазила до краја 1885.

године. Др Лазар Томановић, након три године, покреће Нову

Зету и она излази 1889, 1890. и 1891. (изашла су само четири

броја). Сви часописи заједно излазили су шест година, што зна-

чи да у овом периоду четрнаест година није било књижевних

гласила. Ипак се може говорити о одређеном континуитету у

публиковању књижевне ријечи у црногорској периодици, јер је

Црногорац, а затим Глас Црногорца, као недјељни лист, објављи-

вао књижевне прилоге. Усљед ратних прилика Глас Црногорца

није излазио само 1878. године, а те године није било ни других

периодичних публикација.

Треба истаћи да је објављивање литерарних прилога, и то

веома значајних, отпочело још у Грлици, првом календару цр-

ногорском, који је у Његошево доба излазио на Цетињу под

*

Први пут објављено као предговор истоименој библиографији, Цетиње, 1978, под насловом

Црногорски књижеви часописи 1871-1891. Период 1892-1918. допуњен је дијеловима текста из

рада Црногорски књижевни часописи 1871-1918, преузетог из: Казивања о прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 137-147. Задржан је други наслов, у складу са садржајем текста.

(Прим. ур.)

165

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

уредништвом Димитрија Милаковића 1835-1839. године, као и у

годишњаку Орлић (Цетиње, 1865-1870. и 1885.) под уредништвом

Јована Сундечића.1

По темама, садржини, по начину и условима излажења први

црногорски часописи су слични једни другима и одраз су вре-

мена у којем су настали и живјели свој вијек. Они су важан дио

црногорског културног насљеђа и извор за његово проучавање. У

овом предговору настојали смо упознати читаоце с кратким исто-

ријатом часописа, који ће, уз библиографију, допринијети њихо-

вом сагледавању и бољем коришћењу.

I

Појава Црногорке тијесно је повезана са изласком Црногорца, првог

црногорског листа. Почетак појаве штампе обиљежава значајан

датум у културној историји сваког народа. Тај тренутак за Црну

Гору је наступио 1871. године, и то као одраз напредних хтјења и

потреба за писаном ријечју о себи, као документ живљења и бор-

бе, као тежња за бржим и свестранијим развојем друштва. Лист

је требало да буде и полузванични тумач политике црногорског

двора. Два извањца, позвана у Црну Гору, били су главни фактори

излажења листа: Симо Поповић, као уредник, и Јован Сундечић,

као власник. Први број листа је изашао 23. јануара 1871. године,

под насловом Црногорац, лист за политику и књижевност. „Ево у

име божје и првога листа са Цетиња и не као што је јављено Глас

са Цетиња“, каже се између осталог, у позиву на претплату.

Од првих бројева у Црногорцу је уведена рубрика ‘Књижев-

ност’, у којој су објављивани литерарни прилози, прикази, књи-

жевни огласи и разне друге вијести. Тако је објављен опширан

приказ поводом изласка Раденика у Београду. Јован Сундечић

је, на примјер, публиковао неколико пјесама: Наполеон III, Ој куд

1

Радивоје Шуковић, О алманаху Грлица, њеним сарадницима и уреднику, са библиографијом.

Библиографски вјесник, 1976, бр. 1-2, 7-45; Р. Шуковић, Годишњак Орлић… са библиографијом.

Библиографски вјесник, 1977, бр. 1, 5-38.

166

Културна баштина II Избор

ћемо? , и друге. Очито је да је простора у листу било мало да би

књижевност могла бити шире заступљена, а постојале су амби-

ције на том пољу уредника и власника листа. Њих двојица, са

књазом Николом, били су уједно и једини званични представни-

ци литерарног Цетиња онога доба.

Ако је идеја о покретању посебног књижевног листа потекла

од Сима Поповића, који је, како пише Марко Драговић, у жељи да

још више припомогне књижевном напретку Црне Горе, покренуо

поред Црногорца и књижевни лист Црногорку,2 то се реализација

ове замисли није могла постићи без помоћи и сагласности књаза

Николе. Потврђује се то и његовом сарадњом у листу.

Најаву о почетку излажења првог књижевног листа донио је

Црногорац у 23. броју, датираном 26. јуна 1871. године, и поновио

је у сљедећем броју. Овај оглас, којег је потписало Уредништво

Црногорца, истовремено садржи и програмску оријентацију. Како

у Црногорки није објављен програм листа, сматрали смо неопход-

ним објавити га овдје са извјесним скраћењима:

„... Почетком Јунија, ако Бог да, намјерни смо учини-

ти њеку измјену у листу, која ће увјерени смо, јако задо-

вољити и наше читаоце и свакога пријатеља озбиљнога

рада, који се почео у Црној Гори развијати. Задовољни

са досадашњим одзивом народа српскога Црногорцу, а са

изгледом и на већи још, ријешили смо се, да с почетка

другога полугођија од 1. јула издајемо и један књижеван

лист, који ће сваке недјеље ићи уз Црногорца, па смо га

због тога и назвали лијепим именом Црногорка. У овом

листу доносићемо ствари научне и поучне, путописе,

приповјетке, пјесме итд. а умолили смо наше најбоље

књижевне снаге, да нам помогну у овоме новом раду.

Ми смо најјаче убијеђени, да је овакав лист потребан за

ове крајеве народа нашега, ђе је српска књига најслабије

2

Марко Драговић, Један приложак за књижевно-просвјетну историју Црне Горе. Књижевни лист, Цетиње, I/1900, 311.

167

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

одомаћена. С тога ћемо и садржину његову увијек бира-

ти према тој цијељи, да се читање овдје, у Боки, Далма-

цији итд. омили, да се родољубско осјећање његује и ум

обогати кориснијем знањем ... Излажењем Црногорке до-

бијамо и у Црногорцу више простора, јер ћемо Подлистак

са свијем изоставити, те ћемо тако моћи доносити више

ствари, које су до сада или изостале или скучене биле. До

родољуба нашијех стоји сада, да ову добру вољу нашу што

боље и сјајније остваримо. Ми се у њих надамо.“

Први број Црногорке изашао је 10. јула 1871. године са поднас-

ловом ‘Прилог Црногорцу за забаву, књижевност и поуку’. По пра-

вилу излазио је недјељно на свега четири стране текста и четири

пута појавио се у виду двоброја. Периодичност његовог излажења

види се из сљедећих података.

Бројеви листа

Датум изласка

Број страна

1

10. јула

4

2

17.јула

4

3

26. јула

4

4-5

7. августа

8

6

14. августа

4

7

21.августа

4

8

28. августа

4

9

4. септембра

4

10

18. септембра

4

11-12

25. септембра

8

13

2. октобра

4

14

9. октобра

4

15

16. октобра

4

16-17

6. новембра

8

18-19

20. новембра

8

20

4. децембра

4

21

11. децембра

4

32

18. децембра

4

23 (?)

25. децембра (?)

4 (?)

168

Културна баштина II Избор

Постоји дилема да ли је изашао 23. број Црногорке. Марко Дра-

говић је, пишући осврт на развој штампе, први указао да је изашло

укупно 23 броја.3 Његово мишљење прихватио је Душан Вуксан,

наводећи да је изашло 23 броја на укупно 92 стране текста.4 Три-

фун Ђукић и још неколико других аутора пишу да је изашло свега

22 броја.5 Међутим, нико од именованих није навео садржину тог

спорног 23. броја. Радећи библиографију листа, настојали смо ут-

врдити број сачуваних примјерака Црногорке и гдје се они чувају.

Анкетирали смо веће библиотеке у земљи, а неке и у иностранству,

и на основу одговора сазнали за свега три сачувана комплета. Уни-

верзитетска библиотека „Светозар Марковић“, у Београду има 1-20

бројева листа; Централна народна библиотека СР Црне Горе „Ђурђе

Црнојевић“ на Цетињу посједује један примјерак са 22 броја, али су

двије посљедње странице, 87. и 88, доста оштећене. Трећи примје-

рак, са комплетна 22 броја, налази се у Библиотеци Матице српске

у Новом Саду (легат др Георгија Михаиловића, нашег истакнутог

библиофила и библиографа из Инђије). Према томе, сачуваног 23.

броја нема. За Вуксана можемо тврдити да га није имао у рукама,

јер се примјерак Црногорке из његове личне библиотеке са потпи-

сом налази у Централној библиотеци, као уникат у Црној Гори.

Остаје, пак, тврдња Драговића: „Од њега изидоше само 23

броја“, коју по нашем мишљењу можемо прихватити као тачну.

Марко Драговић је био сарадник Црногорке још као богословац на

Цетињу. У 21. и 22. броју листа објавио је превод Животописи слав-

них људи који би се и даље у наставцима продужио да Црногорка

није престала да излази.6 Видјели смо да је 22. број изашао 18.

децембра, а Црногорац је у 48. броју од 25. децембра 1871. годи-

не, који је уједно и посљедњи број у тој години, поновио оглас

‘Нашијем читаоцима’, у ком се, поред осталог, каже и сљедеће: „...

Напошљедку молимо свакога, који нам ишта дугује, да нам по-

шаље до нове године или најдаље с новом претплатом, особито

3

Исто.

4

Душан Вуксан, Преглед штампе у Црној Гори 1834-1934, стр. 84-85.

5

Трифун Ђукић, Преглед књижевног рада Црне Горе..., стр. 78-79.

6

Марко Драговић, Један приложак.. ., стр. 316.

169

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

опомињемо оне, који су примили и Црногорку“. Дакле, нема ни

помена о престанку излажења Црногорке, а ништа уредништво

није објавило ни у посљедњем 22. броју. Тек је први број Црногор-

ца за 1872. годину од 8. јануара обавијестио читаоце да Црногорка

неће више излазити. На основу свега тога може се закључити да

је 23. број био посљедњи и да је највјероватније изашао 25. децем-

бра. Евентуални проналазак овог броја коначно би ријешио ово

питање и допунио библиографију Црногорке.7

Зашто је дошло до тако брзог гашења првог књижевног листа,

могу се навести неколике претпоставке. Тачно је да је одзив читала-

ца на лист био невелик. За Црну Гору је то у оно доба и разумљиво,

јер није постојао шири круг образовне читалачке публике која је

претплатом могла издржавати један књижевни лист, макар и онако

скромних размјера. Уредништво је очекивало више и од читалаца

са стране и са већим амбицијама покренуло лист. Види се то из

објављене најаве листа у којој је речено: „Буде ли одзива, као што

се надамо, ми ћемо Црногорку издавати у већем обиму, ако бог да,

одвојено од Црногорца као засебан лист“. Изостала је у листу и већа

сарадња познатих писаца, која је такође била најављена. Ипак, одлу-

ка о престанку излажења донијета је изненада и без објашњења.

Наше је мишљење да праве узроке престанка излажења Црно-

горке треба тражити у забрани растурања на територији Аустро-У-

гарске и Турске. Од свог првог броја па надаље, из броја у број,

објављиване су на страницама Црногорке родољубиве пјесме и на-

писи против Аустрије и Турске. Писало се о тешком стању наших

народа под туђином, упућивани су отворени позиви на устанак.

Таква је пјесма Сима Поповића Устани роде и више родољубивих

пјесама Јована Сундечића и других пјесника; такав је чланак Јако-

ва Игњатовића Слава црногорства, објављен у 22. броју листа. Овај

чланак је декламован на другој цетињској бесједи и Уредништво

га је штампало са напоменом ,,... да ћемо угодити нашијем читао-

цима, а извјесно има много крајева народа нашега куда наш лист

доспијева, ђе никада није читан“. Вјероватно да је и наредни 23.

7

Централна народна библиотека на Цетињу издала је фототипско издање Црногорке – 22 броја.

170

Културна баштина II Избор

171

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

број имао прилога са антиаустријском садржином и да је услиједи-

ла интервенција њихових представника на Цетињу. Примјерци су

могли бити повучени, а услиједилаје и забрана растурања Црногор-

ке у Аустрији. То се није могло објавити јавно, већ је нађена форму-

лација: „Што се тиче Црногорке она за сада због њекијех узрока неће

моћи излазити. Настанули као што се надамо и желимо згодније

прилике Црногорка ће опет излазити и то одвојено од Црногорца на

много већем формату као самосталан књижевни лист“.8 У прилог

оваквог закључка говори и чињеница да је због оштрих чланака

против аустроугарске политике и Турске, ускоро услиједила и

забрана растурања Црногорца. Зато је лист у априлу 1873. године

почео да излази под новим називом Глас Црногорца. Због блажих

политичких ставова више није забрањиван у сусједним земљама.

Са престанком излажења књижевног листа, Црногорац обнавља

рубрику за књижевност, и већ од броја 8. за 1872. годину у под-

наслову поново пише: ‘недељни лист за политику и књижевност’.

Наслиједио је то и Глас Црногорца.

У објављеним радовима из историје наше штампе Црногорка је

третирана као први црногорски књижевни часопис. Ми смо ова-

кав третман прихватили раније, задржавамо га и сада, мада је он

релативно тачан, и може се оспоравати у погледу квалификовања

листа као часописа.9

Црногорка је у свему била зависна од Црногорца; није имала

своје посебно уредништво (уредник се није потписивао), већ је

и њу уређивао Симо Поповић. Први број је разаслат свим прет-

платницима Црногорца са напоменом: „ко је неухтије примити,

нека нам одмах поврати 1. број да знамо, коме ћемо је и даље

шиљати’.10 Колики је био просјечан тираж листа, тешко се може

утврдити. Познато је да је претплатника било 180, само у Котору

их је било 11, а то је знатно мање него за Црногорца, који је у току

1871. године имао 703 претплатника.11

8

Црногорац, Цетиње, 1/1971, бр. 1.

9

Мирослав Лукетић, Библиографија Црногорке, првог књижевног часописа Црне Горе. Библи-

ографски вјесник, 1/1961, стр. 3-12.

10 Црногорац, 1/1971, бр. 25.

11 Др Ђоко Пејовић, Развитак просвјете и културе у Црној Гори 1852-1916, Цетиње, 1971, стр. 257.

172

Културна баштина II Избор

Сви дописи, претплате и кореспонденција ван Црне Горе,

упућивани су Уредништву Црногорке на Цетињу, а преко Петра

Рамадановића, заступника у Котору. Претплата се примала само

на пола године и износила је 1 фијорин и 50 новчића, а ко је на-

ручио и Црногорца, добијао је попуст на Црногорку 50 новчића. „А

да би могао сваки овај лист набавити, ставили смо му цијену са

свијем малу“, каже се у огласу поводом изласка листа.

На првих девет бројева пише да се лист штампа у Државној

штампарији на Цетињу, а на свим преосталим у Цетињској штам-

парији. Може се стећи утисак да се ради о двјема штампаријама на

Цетињу. Утврђено је, међутим, да је на Цетињу у то вријеме радила

само једна штампарија.12 Вјероватно да ова промјена није случајна,

већ је Уредништво то урадило намјерно, да се у сусједним земљама

не каже да се један, овако политички ангажован лист, штампа у Др-

жавној штампарији. Из анализе слога и штампе може се закључити

да је штампан у истој штампарији. Формат листа је 27,5х19,5 cm.

Пјесмом Попутница Црногорки Јована Сундечића, у којој се

величају особине црногорске жене, на симболичан начин почела

је прва страница листа. Уреднику треба одати признање што је,

почев од избора наслова листа, па кроз неколико прилога настојао

афирмисати врлине наше жене.

У Црногорки је сарађивало свега 14 аутора, од тога су са Цетиња

били само књаз Никола и Марко Драговић, 7 аутора је из Боке и 5

је извањаца. Од аутора са стране најпознатији су сарадници: Јаков

Игњатовић и Стеван Владислав Каћански, аутор анонимног пу-

тописа Са равнога мора у врлетну Црну Гору. Он је посјетио 1871.

године први пут Црну Гору и присуствовао свечаностима поводом

рођења престолонасљедника Данила. Његова је и пјесма Црна

Гора... објављена у бр. 3, која је потписана са ‘Владислав’. Сундечић

је, иначе, најактивнији сарадник листа; објавио је 15 прилога, од

тога 12 пригодних и родољубивих пјесама. Три прилога потписао

је шифром и ми смо утврдили његово ауторство. То су: Црногор-

ске јунакиње (у пет наставака); Италија (Државописне цртице),

12 Др Нико С. Мартиновић, Развитак штампе и штампарства у Црној Гори 1493-1945, Београд, 1965, стр. 45-48.

173

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

објављен у бр. 1; Galileo Galilei, објављен у два наставка (бр. 15 и

16-17). Шифром *** је потписана и пјесма Николе Петровића I. Авгу-

ста 1860, објављена у бр. 4-5. Иницијали С. П. испод пјесме Устани

роде су Сима Поповића. Он је писао и мање непотписане биљешке

о разним догађајима у свијету, а сматрамо да је забиљежио једну

народну пјесму, Два Деспотовића, у бр. 4-5, јер се такав закључак

намеће из биљешке која је дата уз пјесму. Пажљивом читаоцу неће

промаћи податак из биљежака које је Поповић писао да је аноти-

ран Павловићев Панчевац и књига Светозара Марковића Неколико

чланака, са напоменом да се може набавити код уредништва Цр-

ногорке. Преводиоца приповиједака Тургењева нијесмо утврдили.

Пјесму Приморка Црногорки, која је потписана иницијалима Ђ. Ср.

написао је Ђорђе Срдић.13 Црногорка је сувише мало времена из-

лазила, и на ограниченом простору, да би се могла у потпуности

сагледати њена физиономија и усклађеност са прокламованом

програмском оријентацијом листа, поготово оног дијела који се

тиче ангажовања домаћих литерарних снага и утицаја у својој сре-

дини. Без сумње, Црногорка носи печат књижевних и политичких

гледања њених протагониста, Сима Поповића и Јована Сундечића.

Укупно је у Црногорки нотирано 66 библиографских јединица

на 88 страна текста.

II

Требало је да прође више од дванаест година па да Црна Гора до-

бије свој књижевни лист. Обећање Сима Поповића да ће се ускоро

појавити засебан књижевни лист није се могло остварити. У овом

раздобљу редовно је излазио само Глас Црногорца, и то са преки-

дом због ратних догађаја, од 1. октобра 1877. до 6. јануара 1879.

године. Од друге периодике појавио се стручни часопис Здравље

1882. године и једно годиште календара Орлић (1885. године). Глас

Црногорца је у том периоду објавио више књижевних прилога, од

којих је најзначајнији Љубишина приповијетка Поп Андровић нови

13 Исто, стр. 137.

174

Културна баштина II Избор

Обилић, приповијест паштровска друге половине осамнајестог вије-

ка.14 Ово је прва и једина Љубишина приповијетка објављена у

старој црногорској периодици за његовог живота.

Аутентично свједочанство о томе како је дошло до покретања

нове Црногорке даје Симо Матавуљ у дјелу Биљешке једнога пис-

ца.15 У то вријеме била се на Цетињу окупила око књаза група

књижевника извањаца, који су својим дјеловањем давали печат

културном животу средине. Сам књаз Никола завршио је Балкан-

ску царицу и вршене су припреме за њено прво сценско извођење.

Матавуљ наводи ријечи књаза:

„Ето у сусједству једнако говоре да ми само о злу мис-

лимо, о рату! Тврде једнако да овијех пошљедњих година

у моју државу није ништа урађено за културни напредак,

премда има доказа много колико је учињено! Наумио сам

дат један доказ више! Господине предсједниче (обраћа се Ј.

Павловићу у својству предсједника Читаонице – прим. аут.),

одмах сјутра поручите једну добру штампарију, коју по-

клањам друштву читаонице. У ту ће се штампарију штампат

један књижевни лист, у који ћу и ја, колико будем могао, су-

дјеловат. Има ве, фала богу, доста који умијете пером владат

и лијепе ствари приказиват, да се народ наш и просвијетли

и оплемени! Ја сам вазда вјерова да је перо силније него

мач; да то нијесам вјерова, не бих га се лаћа. Чусте ли у моје

дјело ђе рекох: да је наша земља не само јуначко гнијездо

но и гај пјевача! ... Ја желим да тај лист почне излазит, ако

је могуће, још од Нове године! Примате ли се за главног

уредника, г. Јово! — Врло радо! — рече Павловић ...“

Књажево обећање и замисао су ускоро били остварени. Јован

Павловић, који је уједно био и уредник Гласа Црногорца, исту-

пио је са најавом о покретању Црногорке и њеним програмом.16

14 Глас Црногорца, бр. 6-12/1874.

15 С. М., Биљешке једног писца, Матица српска, 1969, стр. 227.

16 Глас Црногорца, бр. 52, 1883.

175

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Цитираћемо изводе из Павловићевог текста који га карактеришу

као писца и приказују његова гледања на улогу Црне Горе у раз-

воју књижевности код нас и шире. Павловић пише:

„... бојеви су престали, мирна су времена наступила; опет

се пјева и запјева и мисли се мисле свакојаке. Није ли врије-

ме, да се и Црногорка чује, да се и она опет појави? А на што и

рашта? запитаће многи. Зар немамо већ довољно књижевних

листова? Имамо их. Има и ваљаних међу њима, који с до-

стојанством своје мјесто запремају. Али потреба из које ниче

Црногорка особите је природе. Она ниче на земљишту онога

дијела нашега народа који је до данас Српству много прив-

риједио својом јуначком борбом, но који још није принио

сав свој таленат у састав културног живота српскога народа.

Може ли се Црној Гори одрећи, да умљем својим засијече у

колосјек душевнога живота нашега народа, и свој дио унесе у

културну зграду, на којој раде просвјетљени умови његови?

Не може се и не смије, јер гдје је Горски вијенац оплетен, гдје

су никле Љубишине приповијести, ту се претпостављати

мора, да су све прилике подобне, које и на књижевном пољу

рађају људе великијех, оргиналнијех дјела ... У Црногорки от-

варам поље за радњу умова црногорскијех у том правцу. Нек

се у њој огледа сав свијет душевнога живота, са цијелим са-

држајем мисли и осјећања, којим живи наш народ на овијем

странама. Нека се у њој отворе врела нашега народнога жи-

вота у прошлости и садашњости, из којих ће вам временом

синути потпуна слика нашег историјскога развитка. Нека се

из ње виде погледи црногорскијех умова на сва сувреме-

на питања, којијема се наш и инострани свијет занима на

пољу литературе. Нека се чује слободни суд црногорски о

предметима и појавама дневне књижевности наше и туђе.

У то име Црногорка ће доносити производе лијепе књи-

жевности у везаном и невезаном слогу, као: разне појетске

саставе, умјетне и народне, пјесме лирске и епске, драматска

дјела, приповијетке и т. д. Доносиће расправе о појединим

176

Културна баштина II Избор

неосвијетљеним питањима наше историје, саопштаваће раз-

на градива за боље познавање наше прошлости; доносиће

расправе о појединим питањима наше књижевности, а по

потреби освртаће се и на страну књижевност. Доносиће кри-

тичне претресе појединих дјела наше књижевности, и биље-

жиће вјерно све што се у њој појави“.17

Први број Црногорке, листа за књижевност и забаву, појавио се

на Цетињу 12. јануара 1884. године. Излазио је редовно сваког

четвртка на осам страна, а пет пута се појавио са додатком од још

четири стране. У 1884. години изашло је 45 а у 1885. години укупно

25 бројева. У Црној Гори комплет Црногорке има само Централна

народна библиотека СР Црне Горе „Ђурђе Црнојевић“ на Цетињу.

Претплату из Црне Горе и сва писма и кореспонденцију примио

је лично уредник. Претплата из Србије упућивала се Велимиру

Валожићу у Београду, а из свих осталих крајева Петру Рамадано-

вићу у Котору. Све књижаре и новинске експедиције примале су

претплату на Црногорку. У жељи да настави континуитет са Црно-

горком из 1871. године, први број листа је разаслат свим њеним

првим претплатницима, као и претплатницима Гласа Црногорца.

Већ у другом броју, Уредништво упозорава читаоце да пожуре са

претплатом, јер ће трећи број штампати само у онолико примје-

рака колико буде пријављених претплатника. „Публика наша мог-

ла је већ увидјети озбиљну намјеру, која је скопчана с издавањем

тога листа, а може већ судити од прилике и о садржају и тенден-

цијама његовим ...“ каже се, поред осталог, у објављеном позиву.

Овај други број штампан је на 12 страна и Уредништво саопштава

да ће и убудуће настојати да учини више него је обећало.

Од почетка излажења Црногорку су мучиле финансијске теш-

коће, јер је, и поред пропаганде и повољне оцјене у журналистич-

ким круговима, број претплатника био јако мали. У нади да ће се

ситуација побољшати, уредник и сарадници су радили без икакве

накнаде. Упркос свега тога, Павловић је био приморан да у 20.

броју на првој страни објави „Мртвачки оглас“ Црногорки. Оглас је

17 Наведено према: Душан Вуксан, Преглед штампе у Црној Гори, Цетиње, 1934, стр. 86-87.

177

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

по много чему карактеристичан, даје оцјену ондашњих прилика и

гледања на књижевност, на однос према Црној Гори и њеним на-

порима у културном развоју. Многе констатације изнијете у овом

огласу су актуелне и данас и историчар књижевности их не може

заобићи. У жељи да упознамо читаоце са основном садржином

огласа, цитираћемо неке његове дјелове:

„... Кад сам по године покренуо Црногорку, имао сам на

уму да преко ње послужим развитку умнијех сила црногор-

ских синова на књижевном пољу и да упознам свијет српски

и словенски са душевним кретањем народа црногорскога ...

Ради опстанка листа нијесам могао рачунати на Црну Гору.

Знао сам добро, да Црна Гора не може о себи издржавати

ниједнога листа. Али сам рачунао на народ српски, па и на

словенски, коме је Црногорка у равној мјери намјењена. – Пре-

варио сам се у рачуну. Народ српски – о осталим Словенима и

да не зборим – неће да чита Црногорку. Ја тако морам судити

по томе, што Црногорка до данас, за ово по године, није стекла

више од 85 претплатника ... Питао сам се више пута што може

бити узрок томе? па сам увијек долазио до овога закључка:

или не ваља Црногорка или (Боже опрости!) не ваља нешто

у народу српском ... Да видимо! – Народа српскога има пет

милиона. Да Бог да га било и више, али књижевност српска

од то пет милиона не може да ухвати ни неколико стотина,

а Црногорка ни једну стотину! Гдје је тај народ и што чини?

Чита ли што и занима ли се чим? – О томе би се могло писати

са сваке стране, али мени се не мили. Остаћу само при књи-

жевној страни. – Тежимо за јединством народним, а не хоће-

мо или не умијемо да га изведемо ни ондје гдје нам нико у

том не смета. И сама књижевност наша као да има своје гео-

графске међе ... Такозвани горњи слојеви нашег народа, који

би по својој интелигенцији и материјалном стању у првој ли-

нији позвани били да издржавају нашу књижевност, не маре

за своје, омаловажавају своје, нагињу к туђему. Увјерен сам,

да би се на хиљаде НАНА и ПО–БУЉА нашло на столовима

178

Културна баштина II Избор

интелигентних имућних српских породица, и да се у хиљада-

ма егземплара растурају извјесни њемачки, француски и ита-

лијански часописи по српским кућама. Немам ништа против

ових потоњих, ако су добро одабрани, јер не спадам међу оне,

који туђу књижевност одбацују само зато што је туђа. Али

ко своје одбацује само зато што се зове његово, а туђе прима

и издржава само за то што је туђе, тај ради хотимице или

нехотице о пропасти свога народа, јер одбијати се од свога а

приклањати се туђему, не марити и не пазити своје рођено

а савијaти се око туђега, значи одрећи се себе сама. Народ

најприђе пропадне кад сам себе изневјери, изда. – Укратко:

Црногорка не ће више излазити, јер је српски народ не треба.

За љубав 83 претплатника није вриједно издавати листа, све

да се издавачу пресипа у шпагу ...“

Послије овога огласа изашла су три броја и у 23. броју листа уред-

ник обавјештава читаоце да из узрока који су наведени у броју 20.

Црногорка неће више излазити. Што ипак, није дошло до престанка

излажења листа, заслуга је књаза Николе, који је наредио да се из

његових средстава финансира дефицит и то све док број претплат-

ника не буде толики да може обезбиједити самостално одржавање.

Тако је Црногорка излазила цијелу 1884. годину и закорачила у 1885.

придржавајући се истих програмских начела и уз позитивну оцјену

критике и читалаца. Без обзира на то, и даље је имала мали број

претплатника и Павловић се још једном обраћа јавности с позивом

на претплату. „ Црногорка је навршила прву годину свога живота. —

За то вријеме она је један пут обамирала, али је љубавним дахом с

пријестола црногорскога опет у живот повраћена. — Том даху има се

благодарити, што ће Црногорка у другу годину ступити. По одзиву од

стране народа нашега она то не би могла учинити, јер одзив је тај и

сад још слаб ...“, каже се, између осталог, у објављеном огласу.18 Уред-

ништво је смањило и претплату на лист са 6 на 4 фиорина годишње

и у току 1885. године понављало позиве на претплату.

18 Црногорка, број 45 за 1884. год.

179

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Без обзира на тешкоће у погледу финансирања листа, престанак

његовог излажења везан је за друге разлоге. Изненада, без икакве

претходне најаве Црногорка је са својим 25. бројем, од 4. јула 1885.

године, престала да излази. Већ 11. јула исте године појављује се

нови књижевни лист Зета под уредништвом Филипа Ковачевића.

У том првом броју саопштава се читаоцима сљедеће: „Црногорка

је престала излазити с пошљедњим 25-тим бројем. По договору са

уредништвом новог књижевног листа Зета, који је данас почео из-

лазити на Цетињу, претплатници Црногорке добијаће тај нови лист

у замјену за Црногорку.“

Разлози престанка излажења се не дају, а тумачења су била

разна. Трифун Ђукић сматра да су поред финансијских тешкоћа

на престанак излажења листа утицали и сами сарадници својом

неажурношћу.19 Матавуљ тим поводом пише: „На крају љета ау-

стријске власти забранише Црногорци улазак, те се претвори у

Зету“.20 Како смо утврдили, најмјеродавније је мишљење Марка

Драговића који о томе вели сљедеће: „... Сад ћу ја навести мојим

читаоцима оно што сам чуо: У двадесет првом броју Црногорке, на

првом мјесту, напечатана је пјесма. Ј. Поповића – Липовца Ма-

нита мајка. У тој пјесми се не каже ко је била та манита мајка ни

окле је била; у пјесми се прича како је она поманитала за својим

објешеним сином Јанком, па су је довели к свецу у Острог дако би

се од манитила излијечила. Грозна је то пјесма и грозан догађај,

који се у њој пјева ... Без даљега објашњења казаћу да сам чуо, да

је ова пјесма била узроком престанка излажења Црногорке. Док је

ова пјесма прокоментарисана ђе треба и како треба, провукло се

неколико бројева Црногорке, па је тада морала престати.“21

Проучавајући Црногорку и радећи њену библиографију, дошли

смо до једног изузетно интересантног и важног податка, који по-

тврђује Драговићеву тврдњу и расвјетљава овај проблем. Наиме,

Павловићеви примјерци Црногорке су такође прави раритети. У Ју-

гославији их има свега неколико а у Црној Гори комплет посједује

19 Т. Ђукић, Преглед књижевног рада Црне Горе, стр. 263.

20 С. Матавуљ, Биљешке једног писца, СКЗ, 1969, стр. 281.

21 М. Драговић, Један приложак..., стр. 377.

180

Културна баштина II Избор

181

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

само Централна народна библиотека СР Црне Горе „Ђурђе Црноје-

вић“ на Цетињу. Број 21, који је изашао 6. јуна 1885. године, као

што се види из фотокопије, на уводном мјесту доноси пјесму Ма-

нита мајка од Ј. Поповића – Липовца.22 Завршетак пјесме објављен

је на другој страници. Послије овога броја изашла су још четири

редовна броја и посљедњи број је 25. Читајући пјесму Манита

мајка није се тешко убиједити да се у њој алудира на Аустрију и

да је њена садржина антиаустријска.

Ради Липовчеве пјесме Манита мајка број 21. је био, заиста, за-

брањен. Дошло је до његовог прештампавања и мијењања уводника.

То смо открили сасвим случајно. У фонду дупликата Централне на-

родне библиотеке налази се и један некомплет овог часописа, који је

на срећу имао број 21, али са новим уводним текстом. То је, уствари,

примјерак који је званично растурен као редовни број и који је из-

ашао 9. јуна, али без Маните мајке. На уводном мјесту уредништво

се обраћа читаоцима Црногорке сљедећим текстом: „Због некијех не-

прилика, које се нијесу могле напријед видјети нити отклонити када

су настале данашњи број Црногорке није могао изићи у четвртак, кад

му је вријеме, него излази данас у недјељу“.

Дакле, из овог званичног обавјештења негира се излазак 21.

броја са Липовчевом пјесмом. То је, несумњиво, урађено под при-

тиском аустријских представника, који су били акредитовани на

Цетињу и који су одмах реаговали и захтијевали да се број повуче.

Умјесто пјесме Манита мајка Уредништво објављује пјесму

Човјек Филипа Ковачевића. Објављивањем ове пјесме, коју из њего-

вог опуса сматрамо најуспјелијом, уредништво је на најбољи мо-

гући начин одговорило на забрањивање листа. Пјесма је написана

под утицајем Његоша и представља апотеозу слободи и човјеку.

Проналаском овог броја Црногорке коначно је ријешено питање

узрока њезина престанка излажења. И забрањени и новоштампа-

ни бројеви значе праву рјеткост и јединствени су примјерци цен-

зуре код нас.

22 Јован Поповић-Липовац је по много чему занимљива личност. Његов животопис заслужује

монографску обраду. Био је веома активан сарадник и Црногорке у којој је објавио 27 својих

пјесама и неколико превода са руског језика.

182

Културна баштина II Избор

Тако се израз „због њекијех неприлика“ код Црногорке Попо-

вића и код Црногорке Павловића употребљавао као објашњење уз-

рока забране растурања гласила и њиховог престанка излажења.

Закључно са 23. бројем, Црногорка се штампала у Државној

штампарији, а сви преостали бројеви у штампарији Цетињске

читаонице, која је набављена из средстава књаза Николе. Усљед

уређења нове штампарије, у јулу мјесецу, дошло је до извјесног

закашњења у излажењу листа а направљена је и грешка у паги-

нацији, за 100 бројева, која није исправљена до краја излажења

листа. У 1885. години дошло је до измјене поднаслова и умјесто

‘лист за књижевност и забаву’ стоји ‘лист за књижевност и поуку’.

Формат листа је 30х22 cm. Из рубрике ‘Кореспонденција’ види се

да је Уредништво за 1884. годину посебно штампало садржај Цр-

ногорке и упутило га претплатницима. Усљед тога што архива ли-

ста није сачувана, рубрика ‘Кореспонденција уредништва’ пружа

веома интересантне податке о дистрибуцији листа, сарадницима

и начину комуницирања са читаоцима. Запажа се веома брижљив

однос Јована Павловића према писмима и жељама својих чита-

лаца. Он је редовно обавјештавао о свим пропустима у листу,

закашњењима у излажењу и тешкоћама финансијске и друге при-

роде. А њих од самог почетка није било мало. Карактеристичан

је у том погледу објављени текст у посљедњем, 25. броју, који не

садржи наставке радова Лаза Костића, Сима Матавуља и Марка

Драговића, главних сарадника Црногорке. Тим поводом Павловић

каже: „Није нам мило, али морамо изаћи с истином на сриједу:

наши драги и врло поштовани сотрудници уобичајили су да раде

своје послове парче по парче, сваки пут таман онолико колико

треба за број те ће изаћи ... Наравно да они нијесу криви за то,

него ми, што смо пуштали у лист радове, од којих немамо цјелину

у рукама. То се више неће догодити. Од сад ће у лист улазити

само оно, од чега имамо цијели рукопис у рукама. Молимо све

претплатнике за извињење.“ Поред осталог, ово је још један до-

каз да у моменту излажења посљедњег броја листа уредник није

знао да ће Црногорка морати престати да излази, јер у противном

не би имао потребе да даје оваква објашњења. Више од половине

183

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Оригинална и промијењена насловна страна 21. броја Црногорке (1885.)

184

Културна баштина II Избор

185

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

претплатника јављало се кроз рубрику ‘Кореспонденција’. На ос-

нову тога може се извући закључак да је Црногорка слата у више

од 40 мјеста у земљи и у 6 мјеста у иностранству. Сва већа мјеста

у слободном дијелу Црне Горе и Боке примала су лист, посебно

су биле претплаћене читаонице. Тако већ у другом броју Уред-

ништво одговара Читаоници Улцињ: „Примили смо новац и пору-

чили смо новине које желите имати. Глас Црногорца и Црногорку

јуче смо послали. Сретно да Бог да“.

Књижевна критика је оцијенила Црногорку као добро уређени

лист, са доста интересантном садржином и са више значајних ли-

терарних прилога, који су се уклапали у њену општу програмску

оријентацију. У укупно 70 бројева Црногорке објављено је преко 500

разних прилога, а број наших и страних аутора – сарадника листа

је већи од 50. Тенденција уредника да подстиче стваралаштво до-

маћих снага огледала се у присутности на страницама листа више

црногорских пјесника, који, на жалост, нијесу достигли запаженији

умјетнички домет. Домаћи писци су објавили у листу око осамде-

сет пјесама разне садржине. Најагилнији су били Јован Поповић –

Липовац и Филип Ј. Ковачевић. Књаз Никола је објавио пет пјесама

и одломак из Балканске царице. У Црногорки су први пут објављене

и двије Његошеве пјесме: Србин Србима на части захваљује, коју је

у Баошићима пронашао др Иво Стефановић, и пјесма О Свевишњи

Творче непостижни, пронађена у Цетињском манастиру. Неколико

пјесама потписано је псеудонимима и шифрама, које смо успјели

да ријешимо. Интересантан је у том погледу псеудоним ‘Никац

од Ровина’. У збирци псеудонима код Пера Шоћа, а и код других,

правилно се наводи да је то Милутин Томић. Међутим, то важи за

прилоге који су објављени најмање двадесет година касније (М. То-

мић је рођен 1882.)23 Ми смо утврдили да је то псеудоним Лазара

Томановића, који је објавио пет својих пјесама и неколико пријевода

пјесама Гетеа и Шилера. Ни у једном другом листу Томановић се

више није потписивао овим псеудонимом, а нијесмо забиљежили

да је више и објављивао поезију. Слична је ситуација и са уредником

23 Божовић Петар, Антологија црногорских пјесника..., 1927, стр. 138.

186

Културна баштина II Избор

листа Павловићем. Пјесма која је изашла на уводном мјесту првог

броја листа под називом Из пјесама једног пропалог пјесника, потпи-

сана је била само знаком питања. Њу, и још двије друге анонимне

пјесме написао је Павловић, а у другим часописима се као пјесник

није више јављао. Његова пјесма, објављена у првом броју листа и

на уводном мјесту, изазвала је чуђење на Цетињу, јер је својим пе-

симизмом јавно одударала од прокламованог програма Црногорке.24

Под псеудонимом ‘Приморац’ двије пјесме објавио је Симо Попо-

вић,25 а има и још неколико других аутора који су се потписивали

псеудонимима или иницијалима, а које смо успјели да разријеши-

мо. Од Црногораца у листу се први пут јављају: Саво Рачета, Марко

Врбица, Стево Врчевић, Живко Драговић. Оригинална приповијетка

заступљена је Матавуљевим дјелима Милош од Поцерја и Ускок Јан-

ко, и са двије приче од Филипа Ј. Ковачевића и Марка Драговића.

Лазар Томановић огледао се у неколико путописа које је објавио под

иницијалима или анонимно. Из области књижевне теорије и крити-

ке запажена је студија Лаза Костића Гете и његова народна свијест, у

којој је извршио познати напад на Бранкову поезију, а побудила је

Томановића и Поповића – Липовца да тим поводом отворе полеми-

ку са Костићем, иступајући у заштиту Бранковог дјела (в. Зета 1885.).

Студије Мозак и срце у књижевности и О пјесништву наших дана, које

су се у наставцима из броја у број објављивале у Црногорки, Павловић

није успио да заврши. У листу је објављен и већи број књижевних

приказа књига, часописа, некролога, као и рубрика ‘Библиографија’

у којој су анотиране нове књиге. Вођена је и полемика о језику из-

међу Ј. Павловића и Л. Томановића, која је по много чему и данас

актуелна и импонује коректношћу и културом вођења дијалога.

Избор из стране књижевности разноврстан је и доста богат. Павло-

вићевом заслугом на Цетиње су стизали многи страни часописи и

новине, а наручивао је и књиге, те му је то, поред широке ерудиције,

омогућавало да врши избор из стране литературе. У пријеводу Лаза

24 Сима Матавуљ, Биљешке једног писца, СКЗ, књ. 36, стр. 240.

25 Псеудоним ‘Приморац’ разријешио је М. Драговић. Видјети: Један приложак... Књижевни лист, I/1900, стр. 322; Новак Р. Миљанић тврди да је то Лазар Томановић, видјети: Библиографија

радова др Лазара Томановића. Бока, V/1973, стр. 125, али не наводи извор.

187

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Костића објављивана је у наставцима Шекспирова трагедија Хамлет,

затим прича Кладенац и шеталица, Едгара Поа, девет пјесама Гетеа у

пријеводу Л. Томановића и Ф. Ковачевића, пјесме Шилера и Ленауа.

Француска проза заступљена је Вожјеом и Пикаром, у пријеводу Ма-

тавуља и Ковачевића. Томановић је још превео пет пјесама Карере и

Леопардија. Лабуд Врбица превео је са оригинала, у четрнаестерцу,

Хомерову Илијаду. Руску поезију преводили су: Јован Поповић – Ли-

повац и Марко Врбица. Заступљени су: Љермонтов, са пет пјесама

и Сумароков с једном пјесмом. Од руских прозаиста превођени су:

Гогољ, Тургењев и Голенишчев – Кутузов. Од других словенских

књижевника преведен је само Адам Мицкијевич; Павле Аполоно-

вич Ровински објавио је, уз предговор, збирку народних пјесама из

Васојевића. У листу се први пут јавља и позоришна критика из пера

Јована Павловића, која се односи на приказ представа Балканска ца-

рица, Максим Црнојевић, и других. Из области филозофије објављена

је студија Сократ, његов живот, карактер и наука Филипа Ковачевића

и расправа Жена по Шопенхауеру, заједнички рад Павловића и Ма-

тавуља. Марко Драговић објављује више прилога из историје Црне

Горе, од којих је нарочито запажен рад Митрополит црногорски Ва-

силије Петровић.

III

Послије забране растурања Црногорке у Аустрији лист је морао пре-

стати са излажењем, и, као што смо већ навели, посљедњи, 25. број,

изашао је 4. јула 1885. године. Да би се очувао континуитет у изла-

жењу књижевног гласила, покренут је нови лист Зета. Њезин први

број је изашао 11. јула исте године на Цетињу. У њему је објављен

оглас, у коме се читаоци обавјештавају о покретању новог књижев-

ног листа, а штампан је и програм који гласи:

„Зета ће излазити један пут у недјељи, и то четвртком,

на цијелом табаку, и доносиће производе лијепе књижевно-

сти наше у везаном и невезаном слогу, као: разне поетске

188

Културна баштина II Избор

саставе, пјесме лирске и епске, драмска дјела, приповјетке

итд.; доносиће расправе о појединим неосвијетљеним пи-

тањима наше историје и саопштавати разна градива за боље

познавање наше прошлости; доносиће расправе о појединим

питањима наше књижевности, а по потреби освртаће се и на

страну књижевност; доносиће критичке претресе појединих

књижевних дјела наше књижевности и биљежиће вјерно

све што се у њој појави“.

Цитирани пасус преузет је дословно из програма Црногорке, само

што су изостављена Павловићева гледања на шири значај листа и

на улогу Црне Горе у развоју црногорске књижевности. Према томе,

Зета је имала исти програм као и Црногорка и у њој је настављено са

објављивањем свих недовршених чланака и прилога из Црногорке.

И њу су мучили исти проблеми као њену претходницу. Зашто се, и

поред великих тешкоћа финансијске и друге природе, појавио нови

књижевни лист, могу се навести неколика разлога: за Црну Гору је

било и те како важно да има своје књижевно гласило, да би, у пр-

вом реду, подстицала развој културе и књижевног стваралаштва у

својој средини; било је неопходно завршити неколико литерарних

прилога који су остали незавршени у Црногорки, а постојала је и оба-

веза према ранијим претплатницима. Јован Павловић, добро познат

јавности због својих антиаустријских назора, није био пожељан за

уредника новог листа, а поред тога био је и оптерећен другим одго-

ворним дужностима, јер је већ у септембру 1885. године именован

за ‘управитеља министарства просвјете и црквенијех послова’. Зато

је за уредника Зете требало тражити другу погодну личност, а то

је био Филип Ј. Ковачевић. Он је радио у уредништву Црногорке, са-

рађивао у листу и уз Павловића стекао одређена искуства у његовом

уређивању. Пишући о Зети, више аутора је констатовало да је њу

фактички уређивао Јован Павловић, а да се Ковачевић само формал-

но потписивао на листу. Такав закључак је изведен из писања Марка

Драговића, а пренијели су га Д. Вуксан и други.26 Ми сматрамо да је

таква тврдња без основа и да са пуним правом Филипа Ј. Ковачевића

26 Д. Вуксан, Преглед штампе..., стр. 96-98.

189

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

треба сматрати за уредника Зете. Свакако да је Павловић, као иску-

сан новинар, и уредник, имао утицаја на уређивање Зете, јер се без

њега у оно вријеме на Цетињу није могла замислити ниједна кул-

турна акција, али Ковачевић се већ био доказао као писац и човјек

широког образовања и културе, те му се с правом и могла повјерити

дужност уредника Зете.

И Зета се штампала у штампарији Цетињске читаонице, на до-

ста лошем папиру и у мало повећаном формату од Црногорке (31х23

cm). Претплатници Црногорке добијали су овај лист у замјену за

Црногорку све док им је трајала претплата. Уредништво је, иначе,

у првом броју упозорило читаоце да се лист неће никоме слати

без уплаћене претплате и да са њом пожуре, јер је Цетиње далеко

и могло би се десити да им неки бројеви не стигну. Дистрибуција

новог листа вршена је на исти начин као код Црногорке. Зета је из-

лазила свега пола године и њен посљедњи, двадесети број, је дати-

ран 19. XII 1855. године. Редовно се појављивала сваких осам дана,

са изузетком прекида од 15. VIII до 19. IX, када је каснио излазак

седмог броја. Уредништво је овај застој пропратило обавјештењем

читаоцима да „због њекијех препријека у штампарији није могло

изаћи већ неколико бројева Зете. Ми ћемо тај мањак надокнадити

додацима“, каже се, између осталог, у овом обавјештењу.

Зашто је Зета тако брзо престала да излази, немамо тачних пода-

така, али постоји више претпоставки и чињеница које иду у прилог

закључку да је и она престала да излази усљед забране растурања

у Аустрији. Наиме, видјели смо у случају Црногорке Поповића и Цр-

ногорке Павловића да су оба листа забрањивана за растурање у Ау-

стрији, и да је то био најважнији узрок за њихово гашење. Највише

претплатника на све црногорске листове и часописе било је управо

у нашим крајевима који су се налазили под аустроугарском окупа-

цијом и свака забрана растурања на тим подручјима непосредно је

угрожавала даље излажење ових периодичних публикација. Да је

Зета доживљавала исту судбину, видимо из огласа Уредништва,

објављеног у броју 7, у коме се каже: „У листовима на страни чита-

мо да је Зети забрањен улазак у Аустро-Угарску. Наиме ништа није

познато о тој забрани нити нам је јављено с икоје стране да је та

забрана изашла. Ми ћемо без обзира на то Зету и даље издавати“.

190

Културна баштина II Избор

Ако је у овом случају Уредништво јавило да је о забрани дознало

из писања неких листова са стране, већ у 12. броју саопштава чита-

оцима о новој забрани, и каже; „ Зета је забрањена за Аустрију. Ми

не знамо узроке тој забрани, али знамо да је свака држава власна

забранити улазак у своје подручје свачему што јој се не свиди. Зета

ће и даље излазити, и то под новим за њу угодним условима. Ко-

лико смо могли дознати, спрема се за Црну Гору штампарски закон

а овај ће, како нас увјеравају, бити потпуно либералан као што и

приличи Црној Гори, земљи слободе. Под окриљем тога закона и

Зета ће другачије размахивати своја крила“.27 Након овога огласа

изашло је још осам бројева листа и у посљедњем, двадесетом броју,

објављен је кратак текст: „С овим бројем Зета престаје излазити.

Уредништво.“ Тако је без званичног објашњења и овај лист престао

излазити. Овом приликом сматрамо за потребно да се осврнемо

на писање и оцјену о Зети коју је дао Душан Вуксан.28 Уз пуно ува-

жавање дјела овог нашег истакнутог научника и заслужног кул-

турног радника, не можемо прихватити његову негативну оцјену

листа и уредника. У најмању руку је чудна Вуксанова тврдња да је

саопштење Уредништва о забрани Зете у Аустрији „обичан блеф“.

Неприхватљива је и његова оцјена о безбојности и безидејности

Зете. Зар је било могуће изаћи у јавност са саопштењем да је Зета

забрањена у Аустрији, а да то не буде истина; зар аустријске власти

не би одмах реаговале на такву клевету? Оне су у то вријеме имале

и на Цетињу своје представништво, које је и те како будно прати-

ло сва збивања и писања штампе. По нашем мишљењу, ничим се

не може доводити у сумњу тврдња Уредништва о забрани расту-

рања Зете у Аустрији. Контрадикторан је Вуксан и при оцјењивању

вриједности листа. И он је један од аутора који је тврдио да је Зету

фактички уређивао Јован Павловић (а о њему је с правом писао

као о изузетно способном новинару и писцу). Ако је то тако, како је

онда могао изрећи о листу такву ниподаштавајућу оцјену. О узроку

престанка Зете Марко Драговић је написао сљедеће: „Ја бих с моје

27 Закон о штампи донет је тек у децембру 1905. године. Видјети: Ђ. Пејовић, Развитак просвјете

и културе у Црној Гори 1852-1916, стр. 259.

28 Д. Вуксан, Преглед штампе... , стр. 96-98.

191

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

192

Културна баштина II Избор

стране овако објаснио узрок престајања Зете: Павловић, фактички

уредник Зете, био је у септембру мјесецу 1885. године наимено-

ван за управитеља министарства просвјете и црковнијех послова и

усљед тога, разумије се, узео на себе обилат и важан званичан рад.

Он се потрудио те је придржао Зету до свршетка године, даље је

није могао уређивати; а можда нијесу могли наћи другога, коме би

се могло предати уређивање листа. Овако ја држим, а може бит и

да није овако, него да је био какав други узрок“.29 Ову Драговићеву

верзију, која је написана била петнаест година послије престанка

излажења Зете, прихватило је више аутора, без обзира на то што је

ово мишљење изнио само као претпоставку. Из цитираних тексто-

ва које је Уредништво Зете објавило, обраћајући се читаоцима, дâ

се закључити да се озбиљно рачунало на дужи излазак листа. На-

рочито је интересантан податак о припремама за издавање закона

о штампи и у вези с тим и даља перспектива Зете, а то је објављено

у листу у вријеме када је Павловић већ вршио дужност управитеља

министарства просвјете и црквених послова. За историју наше

штампе ово су занимљиви подаци јер расвјетљавају прилике и мо-

гућности у којима се рађала и развијала писана ријеч у домаћим

приликама и са каквим се тешкоћама пробијала у свијет.

У 20 бројева и на 164 странице текста Зете забиљежено је

укупно 48 библиографских јединица. Разлог за овако мали број

јединица лежи у томе што је главна садржина листа попуњавана

прилозима који су се објављивали у наставцима. Дјела 23 аутора

објављена су у Зети и од тога је 13 наших и 10 страних. Из Црне

Горе, као сарадници Зете, јављају се 7 аутора. Већина прилога

који нијесу били завршени у Црногорки настављени су у Зети. Из

области филозофије Павловић и Матавуљ су у седам наставака

објавили студију Жена по Шопенхауеру, као продужетак из бр. 25

Црногорке; Лазо Костић је у шест наставака продужио студију Гете

и његова народна свијест, у којој је највише нападао Бранка Ради-

чевића и његову поезију; Симо Матавуљ је завршио приповијетку

Ускок Јанко, а Марко Драговић Сеобу Ивана Црнојевића на Цетиње.

29 М. Драговић, Један приложак..., стр. 378.

193

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Још је из Црногорке настављено са објављивањем Фирдусијевог

дјела Рустем и Зораб у пријеводу Стевана Л. Ивановића.

Од прилога који се први пут објављују у Зети вриједно је ис-

таћи полемику Лазара Томановића и Јована Поповића – Липовца

са Лазом Костићем, у којој су иступали у заштиту Бранкове поезије;

Костићев пријевод одломка из Шекспировог Хамлета; Ковачићев

пријевод Есхиловог Окованог Прометеја и неколико његових других

превода. Руску књижевност преводили су домаћи аутори: пјесму

Гласоноша А. С. Пушкина препјевао је књаз Никола и то је прва пре-

ведена Пушкинова пјесма објављена у црногорском часопису; Го-

гоља је преводио Новица Ковачевић. У Зети је објављено свега шест

наших пјесама, и то су углавном пригодног карактера. Лазо Костић,

Јован Јовановић Змај, Љубомир Ненадовић (потписао се псеудони-

мом ‘Србенда’), књаз Никола, Јован Поповић – Липовац, објавили

су по једну пјесму. У духу народне поезије Филип Ј. Ковачевић је у

пет наставака објављивао спјев Невесињка. У сталној рубрици ‘При-

лози за историју Црне Горе’ Марко Драговић је објавио неколико

старих писама и сентенци. Свега у неколико бројева Уредништво

је имало рубрике ‘Кореспонденција’ и ‘Прикази и биљешке’, те је и

тиме Зета била знатно сиромашнија од своје претходнице.

IV

Четврти, по реду излажења, црногорски књижевни лист је Нова

Зета. Чекало се три године послије престанка Зете да би Црна

Гора добила Нову Зету, мјесечну периодичну публикацију, која у

пуном смислу ријечи носи обиљежје једног књижевног часописа.

Њезина прва свеска изашла је у јануару 1889. године, на Цетињу, и

у току године појавило се дванаест бројева на 466 страна; сљедеће,

1890. године изашло је, такође, 12. свезака, на укупно 464 стране

текста. У 1891. години, посљедњој години излажења Нове Зете,

изашло је свега 4 броја, посљедњи је био априлски, на укупно 120

страница текста. Уредник Нове Зете, др Лазар Томановић, одлу-

чио је да прекине са традицијом издавања недјељног књижевног

194

Културна баштина II Избор

листа, као што је то био случај са Црногорком и Зетом, и да пређе

на мјесечник. Сигурно да је то урађено и из практичних разлога;

остајало му је више времена за уређивање листа, мање је било ан-

гажовања у штампарији, а олакшан је био и рад на дистрибуцији

и администрацији листа. Свакако да су и читаоци такву промјену

добро прихватили, јер је повећање обима листа омогућавало и

богатији садржај сваке свеске. Зависно од материјала за штампу,

варирао је и број страна у свакој свесци. Највише је свесака изашло

на два и по табака (40 стр.), два пута лист је штампан на три таба-

ка; седам пута само на два табака и посљедњи број за 1891. годину

је изашао само на једном табаку (16 стр.). Часопис се штампао у

Државној штампарији, на формату 25х18 cm. Претплатна цијена

за читаву годину за државу износила је 2 фијорина, изван државе

(мисли се на све крајеве ван Црне Горе) 3 фијорина. Ако упоре-

димо цијену претплате на Нову Зету са њеним претходницима,

видјећемо да је она два до три пута јефтинија. „Новци из државе

нека се упућују Уредништву; из Србије књижарници В. Валожића

у Биограду; а из свијех осталијех крајева г. Перу Рамадановићу,

црног. књаж. агенту у Котору“, каже се у позиву на претплату.

Уредништво се обратило и свим српским и хрватским листовима

са молбом да позив прештампају.

Нова Зета је први црногорски часопис, кога од самог почетка

нијесу притискивале финансијске тешкоће, већ се могао само-

финансирати од средстава прикупљених од продаје и претплате.

Архива и овога листа, на жалост, није сачувана, па податке цр-

пимо из рубрике ‘Јавна преписка’, из више написа у којима се

Уредништво обраћало читаоцима. Тако у позиву на претплату,

који је објављен на уводном мјесту децембарског броја за 1889.

годину, сумирају се резултати у издавању листа за прву годину

излажења и изражава задовољство одзивом и пријемом код чи-

талаца, који је био ван очекивања. „Ми смо први број печатали у

300 истисака; али смо одмах морали к овијема још 400 стотине

печатати; и ми данас већ немамо него само по који истисак од

појединијех свезака“, каже се, између осталог, у позиву. Овако

велики број претплатника и тираж листа побудио је неке ауторе

195

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

196

Културна баштина II Избор

који су приказивали Нову Зету да посумњају у овај податак и да

га тумаче као рекламу.30 Заиста, ако се има у виду да је Павло-

вићева Црногорка имала свега 83 претплатника, а да је Глас Црно-

горца 1887. године излазио у 300 примјерака и имао највише 100

претплатника,31 овај податак Уредништва може изазвати сумњу.

Анализирајући кореспонденцију Уредништва преко рубрике ‘Јав-

на преписка’, стекли смо утисак да ови подаци могу бити тачни

за прву годину излажења. Тако, на примјер, Нова Зета је слата у

више од 70 мјеста у земљи и у више од 13 градова у иностран-

ству, а око 120 лица из ових мјеста помињу се у рубрици ‘Јавна

преписка’. Сигурно да је далеко већи био број оних претплатника

који су добијали лист, а нијесу имали посебне потребе да се за

поједина питања обраћају Уредништву. Илустративан је и један

податак о броју претплатника из Црне Горе, који налазимо, та-

кође, у рубрици ‘Јавна преписка’. Тако већ у првом броју Уред-

ништво објављује текст брзојава који је упутио бригадир Јово

Мартиновић из Подгорице са коментаром Редакције. Ево тог

текста: „При закључку ове свеске примили смо овај Ваш брзојав:

‘Приликом данашње светковине десетогодишњице ослобођења

поносите Зете опоменуо сам овдашњу омладину на претплату

Вашег листа Нова Зета. Изволите наредити педесет егземплара

за ове претплатнике. Писмо првом поштом’. Овоме брзојаву не

дајемо ни ријечи, јер само дјело најбоље говори! Примите само

наше најискреније поздраве!“, каже се у коментару. Из овога се дâ

закључити да је само у Подгорици било више од 50 претплатника

међу омладином. Увјерени смо да је слична ситуација у почетку

била и у другим мјестима Црне Горе, нарочито у Боки Которској,

гдје је Томановићево име било добро познато и цијењено. По-

ред тога, прву свеску Уредништво је послало многим познатим

сународницима који се и нијесу пријавили „а које ћемо уписати

у наше предбројнике и дужнике, aко свеску задрже; који пак не

желе бити нашим предбројником молимо га, да нам свеску и

разрезану натраг поврати“, каже се у огласу Нове Зете. Да је било

30 Д. Вуксан, Преглед штампе..., стр. 102.

31 Ђ. Пејовић, Развитак просвјете и културе..., стр. 258.

197

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

доста оних који су примали лист, а нијесу плаћали претплату,

свједочи и опомена Уредништва, објављена у броју 10 и поновље-

на у броју 12 за 1889. годину. У 1890. години у листу се посебно

јавља рубрика ‘Одговори Администрације’, а посебно ‘Одговори

Уредништва’. Администрација је преузела пуну бригу око дис-

трибуције листа, претплате и другог, док се у одговорима Уреда-

ништва саобраћа само са сарадницима.. Лист је и за ову годину

послат свим старим ‘предбројницима’ са позивом пријатељима

да раде на „распростирању Нове Зете по нашим крајевима“. По-

сљедњи број за 1890. годину донио је позив на претплату за сље-

дећу годину, у којем се потврђује концепција листа и изражава

нада да је стари пријатељи неће напуштати, него да ће бити и још

нових. Међутим, Нова Зета је изненада, без икаквих објашњења,

престала да излази са посљедњом априлском свеском за 1891.

годину. Зашто је и овај лист убрзо прекинуо са излажењем, не

можемо ништа одређено рећи. Марко Драговић је, у већ помену-

том прилогу, тврдио да је лист престао да излази усљед тога што

је Томановић постављен за уредника званичног Гласа Црногорца.

Вуксан је мишљења да је ослањање само на домаће сараднике,

већином почетнике, довело до знатног смањења броја претплат-

ника и да је лист неминовно морао престати излазити.32 Трифун

Ђукић каже да му је сам уредник саопштио да је лист престао

да излази највише због интрига које су стваране на самом Дво-

ру. Наиме, причало се да је Државна штампарија постала ‘крава

музара’ за Павловића, Костића и Томановића (у то вријеме Јован

Павловић је уређивао Просвјету, а Лаза Костић Глас Црногорца).

„Наљућен због овога Павловић нареди фактуру штампарије да

му подноси рачун за сваки број листа. То расрди Костића, који

готово демонстративно напусти Цетиње, а Лазо Томановић, у

таквој атмосфери обуставља Нову Зету и прима се за уредника

Гласа Црногорца“33 Наше је мишљење да је ово тумачење узрока

који су довели до изненадног престанка Нове Зете најближe ис-

тини. Престанак Нове Зете поклапа се са престанком излажења

32 Д. Вуксан, Преглед штампе..., стр. 103.

33 Т. Ђукић, Преглед књижевног рада Црне Горе..., стр. 84

198

Културна баштина II Избор

Просвјете, коју је уређивао Павловић. И Просвјета је под његовим

уредништвом излазила 1889, 1890, а у 1891. години публиковане

су само четири свеске; посљедња је била априлска. Дакле, оба

часописа су одједном престала да излазе, без навођења разлога,

а то је чињеница која иде у прилог Томановићевом тумачењу

узрока престанка Нове Зете.

Као уредник Нове Зете, Лазар Томановић се представио јав-

ности уводником Наше књижевно јединство, објављеном у првом

броју листа. Анализирајући збивања у српској књижевности од

најстаријих времена, он апелује на књижевно јединство наших

народа и у том контексту говори и о идејном правцу новопокре-

нутог листа. Његова гледања уклапају се у општи програм Ује-

дињене омладине српске и представљају идеологију ондашњег

црногорског друштва. Тим поводом он каже:

„... Ми данас имамо толико књижевних средишта, на

колико смо комада политички раздробљени. Ту је Био-

град, Нови Сад, Загреб, ту Цетиње и Дубровник, ту Задар

и Сарајево! Ни у томе не би било великога зла, кад би ова

средишта била у некој свези, кад би између њих било бар

каквога гође саобраћаја. Али свезе и саобраћаја књижевног,

каквог би требало, нема ни између Биограда и Новог Сада,

која средишта раставља само неколико ура даљине, а спаја

Дунав и жељезница; па какве свезе може бити између Це-

тиња и Загреба, између Дубровника и Н. Сада! Узрок тој по-

цијепаности јесте у нашем немару, што значи да нам срце

још за кућом не уздише. Можда је и политика крива, али

то не би требало да буде. На сваки начин ми смо дужни,

да се сјећамо вазда политичких околности, те да не даје-

мо повода никоме, да нам на пут стаје ... И тијем правцем

тежећи к тој лијепој сврси, ми ступамо овим књижевним

органом јужног српства на опће наше књижевно поље нај-

бољом вољом и тврдом надом, да ће ово наше подузеће

наћи одзива и помоћи моралне и материјалне у цјелокуп-

ном српству“.

199

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Обраћајући се у име Уредништва читаоцима посебним тек-

стом који је штампан курзивом на крају првог броја Нове Зете,

Томановић заокружује своју програмску оријентацију новопо-

кренутог гласила, не објављујући посебно његов програм. Он

препушта читаоцима да из садржаја прве свеске увиде правац и

сврху Нове Зете. „К постављеној сврси удареним правцем ми ћемо

гледати да до конца истрајемо НЕ ПРЕЛАЗЕЋИ ГРАНИЦЕ КЊИ-

ЖЕВНОГ ПОЉА“. Овај дио, објављен великим словима и масном

бојом, и поред тога што је у поднаслову листа стојало ‘Књижевни

Мјесечни Лист’, био је неопходан да би се унапријед знало да се

неће објављивати прилози политичког садржаја, који би могли

изазвати забрану растурања у Аустрији, као што је то био случај

са ранијим листовима. Тога начела Нова Зета се држала стриктно

и није евидентирана ниједна забрана растурања ван Црне Горе.

„ Нова Зета хоће да јој буду врата отворена у свакој покрајини, гдје

се српски говори: пошто данас ниједном народу у Јевропи није за-

брањено сновати свезе узајамности и јединства свога књижевно-

га. Крајње је вријеме, да станемо рушити и погледе УНУТРАШЊЕ,

што нас дијеле на том пољу; и срушит ћемо их КАД НАМ СТАНЕ

СРЦЕ ЗА КУЋОМ УЗДИСАТИ, срушит ћемо их ЉУБАВЉУ!“, каже

се у наставку овог огласа. Из тих побуда је и у заглављу Нова Зета

носила сљедеће Бранкове стихове:

Па га с’ млади пуно накидајте,

Ама живо цвећу поитајте,

Да вам путем дивно замирише,

Да вам срце за кућом уздише!

Апели за књижевним јединством и рушењем преграда на књи-

жевном пољу не би имали сврхе ако се у Црној Гори, у сусједству

Гундулићеве колијевке и на огњишту Његошеве поезије, не би раз-

вијале домаће књижевне снаге. Зато је Нова Зета имала главни за-

датак да подстиче књижевно стваралаштво код младих Црногораца,

који су се у све већем броју окупљали на Цетињу послије завршет-

ка школовања вани. Стога је Уредништво, обраћајући се будућим

200

Културна баштина II Избор

сарадницима, имало у виду скромног сеоског учитеља „који може

особито скупити много зрнаца бисера у народним умотворинама,

где долазе пјесме, приче и пословице народне“. Озбиљно се рачу-

нало и на сараднике са стране, на познате књижевнике из Војво-

дине, Србије, Хрватске, и других крајева. У Новој Зети су објавље-

на дјела више од 100 аутора. Од тога 29 их је из Црне Горе, 40 из

других крајева наше земље, а страних аутора је 21. Уредништво је

практиковало да повезује годишта листа, и да их по жељи дистри-

буира, и том приликом штампани су садржаји за цијело годиште са

наведеним рубрикама, а њих је у листу било више и интересантни

су за сагледавање општег садржаја. Ево их: „Пјесме (дијеле се на

умјетне, народне јуначке, народне женске), Приповијетке, Народне

приче, Позоришне игре, Разни чланци, Књижевност, Научни члан-

ци (дијеле се: о језику, о историји), Путописи и свечаности, Мозаик,

Књижевни прегледи, Некролози, Умјетност, Старине“. Томе треба

додати веома актуелну и добру рубрику ‘Јавна преписка’.

У библиографији Нове Зете евидентирали смо 524 посебна

прилога. Већи дио њих се односи на југословенске књижевности.

Уредништво је обавијестило читаоце да ће у рубрици ‘Књижевни

преглед’ приказивати све књиге које им издавачи пошаљу, као

и све листове које буду добијали у замјену за Нову Зету. Већину

ових приказа писао је сам уредник и они су без потписа или су

потписани само иницијалима. Од већих прилога из области књи-

жевне критике и теорије књижевности посебну пажњу привлачи

прилог Јована Павловића Црна Гора према књижевности српској,

у којем аутор говори о аутентичности црногорске књижевности

и путевима њеног даљег развоја; прилог Јосипа Берсе Понешто

о Горском Вијенцу, и друго. Лист је доста пажње посветио и проу-

чавању језика у прилозима Томановића, Матавуља, Радојевића, и

других. Посебну пажњу привлачи студија Милана Решетара Ча-

кавштина у Дубровнику, која је први пут објављена у Новој Зети,

и то по жељи Јагића и Решетара. Оригинална књижевност за-

ступљена је највише поезијом. Поред пјесника, који су се јављали

у ранијим часописима, а то су Поповић – Липовац, књаз Никола,

Ковачевић, Сундечић, и други, јављају се и млађи, нови пјесници:

201

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Саво Рачета, Радоје Рогановић – Црногорац, Живко Драговић, Ми-

лан Мирковић. Од сарадника са стране наводимо пјеснике: Јосипа

Берсу, Јована Дучића (4 пјесме) Јована Јовановића Змаја (2 пјес-

ме), Лаза Костића, Љуба Ненадовића (3 пјесме), и Алексу Шантића,

који је објавио 15 пјесама, а потписивао са ‘Алекса’ или ‘Алекса

Ристов’. Спјев Сима Поповића Освојење Бара објављен је у девет

наставака листа. Укупно је објављено 87 пјесама и Уредништво је

у више наврата одговарало читаоцима да имају и сувише пјеснич-

ких прилога. У листу се први пут јавља и љубавна лирика.

За историчара је вриједан податак који је Сундечић објавио уз

пјесму Боримо се! , која је први пут објављена била у Црногорки По-

повића 1871. године. Сундечић пише:„ У септембру године 1871.

о крштењу Свијетлога црногорскога Насљедника, било се је скло-

пило на Цетињу домољубно друштво под именом ‘Борци’, којем

је главна задаћа била будити свијест народну и потицати народ,

особито у турскијем земљама, к своме ослобођењу. Било нас је

свега дванајест другара, што из Црне Горе, а што из Ерцеговине,

Далмације, Војводине и Србије …“

Мада је Уредништво обавијестило читаоце и сараднике да

прилоге потписане псеудонимима не прима, објављено је више

пјесама потписаних њима или иницијалима. Неке смо разрије-

шили, као ‘Косовка Дјевојка’ у прилог Митра Ивелића, ‘Љубисав’

Васа Крстића, ‘О. О.’ Огњеслава Острожински – Утјешиновића, ‘Ср-

бенда’ у прилог Љубу Ненадовићу, и друге. Остали су неразрије-

шени: псеудоними ‘Гаривој’ (аутор двију пјесама), за којег се из

рубрике ‘Јавна преписка’ види да је аутор из Сомбора; иницијали

Д. О. аутора пјесме Владимир и Косара и Д. Ђ. О, аутора пјесме Да

сам... (аутор је из Беча); као и псеудоним ‘Драгољуб’.

Проза је заступљена са двије приче Сима Матавуља и са десе-

так других прозних прилога домаћих аутора (Марка Цара, В. Зо-

рића, Ђена Равића, Филипа Ковачевића, и других). Путописни жанр

највише је заступљен прилозима Лазара Томановића. Он је напи-

сао и више биографских прилога и некролога познатим југосло-

венским књижевницима и научницима. Никша Гради први пут

објављује у Новој Зети драму Дјевојка справљеница или Све на стару.

202

Културна баштина II Избор

Вриједност Нове Зете је и у томе што је отпочела са организо-

ваним објављивањем дјела из народне књижевности. Илија Зла-

тичанин, Јован Ф. Иванишевић, Вељко Радојевић, С. Радуловић,

Б. Средановић, и други, прикупили су и објавили око 70 лирских

народних пјесама из слободне Црне Горе, Боке и Херцеговине

и 16 јуначких народних пјесама, као и више народних прича и

загонетки.

Од научних прилога издвајају се радови Павла Аполонови-

ча Ровинског Грађа за историју Васојевића и Лазара Томановића

Петар Петровић Његош Митрополит и Господар Црне Горе и Пјес-

ник српски, која је објављивана у шест наставака и није довршена

усљед престанка излажења часописа.

Из области лексикографије вриједно је поменути покушај

Филипа Ј. Ковачевића да састави и изда Митолошки рјечник.

Избор из страних књижевности слабији је него у Црногорки Пав-

ловића. Највише је пријевода из руске књижевности, а преводиоци

су, углавном, домаћи писци. Први пут је преведено Толстојево дје-

ло Живи Мртвац. Преводилац П. Вукић послао је пријевод из Бу-

гарске. Уредништво му је у рубрици ‘Јавна преписка’ одговорило

да у принципу из страних књижевности примају и објављују само

пријеводе пјесама, али зато што се тиче руске и других словенских

књижевности, објављиваће и прозна дјела, ако су добро преведе-

на и од познатог аутора. Држећи се тог начела, Уредништво је на

страницама листа објавило пјесме Љермонтова, Стекетија, Гетеа,

Хајнеа, Хомерову Илијаду у наставцима преводи Лазар Врбица.

Превођењем се бавило 14 аутора. У жељи да задовољи читаоце и

повећа интересовање за лист, Уредништво је штампало посебне

прилоге који су ишли уз лист. Тако је уз IV свеску за 1889. годину

литографисана црногорска химна Јована Иванишевића и послата

свим претплатницима,34 а из кореспонденције са читаоцима та-

кође дознајемо да је и Грлица, црногорски календар којег је уређи-

вао Томановић, био повезан са Уредништвом и администрацијом

Нове Зете.

34 Нова Зета, 1/1889. стр. 244.

203

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

*

Под покровитељством књаза Мирка основано je 1894. године

на Цетињу друштво ‘Горски вијенац’ у чијем je саставу дјело-

вао књижевни одбор. Под његовим уредништвом у јануару 1895.

године појавио ce први број књижевног часописа Луча. Новина

овога пута била je у томе што je лист издавало Друштво, a не

појединац, и прве двије године уређивао га je колективни ор-

ган. Изостала je уобичајена програмска бесједа коју прати свако

покретање новог часописа. Можда ce сматрало довољним да

само име (Луча) говори о његовој улози. Очита je била намјера

домаћих писаца да ce овога пута самостално прихвате рада на

уређивању листа.

Луча je црногорски књижевни часопис који je имао најдужи

вијек излажења, читавих шест година. Прво вријеме излазио je

редовно y мјесечним свескама, на формату сличном Новој Зети,

a касније ce више пута појавио и као двоброј. Штампање листа

обављало ce у Државној штампарији. Послије друге године као

уредник ce потписивао проф. Лазар Т. Перовић. Луча je, углавном,

имала сљедеће рубрике: Наука и белетристика, Народне умотво-

рине, Књижевност, Шала и забава, Некролози и Разне биљешке.

Треба истаћи да je за проучавање нашег културног насљеђа од

неоцјењиве важности народно стваралаштво које je тако широ-

ко нашло мјесто на страницама Луче. Управо, доласком Лазара

Перовића за уредника све више ce испољава фолклористички

садржај часописа. Објављено je неколико стотина епских и лир-

ских народних пjeсама, поскочица, народних молитава, здравица,

много пословица, загонетки и игара, као и више значајних при-

лога и расправа о народном стваралаштву. Овај разгранати посао

око прикупљања и објављивања народног блага и грађе Луча je

остваривала путем својих сарадника којих je било из свих крајева

Црне Горе. Друга карактеристична страна Луче je у томе што je

објављиван тако велики број пјесама, нарочито домаћих пјесника.

Иако у већини не представљају одређени пјеснички домет, њихов

пригодни и родољубиви садржај значио je у оно вријеме много.

204

Културна баштина II Избор

Више од педесет пјесника са-

рађивало je у Лучи. Поред већ

стално присутних: Сундечића,

Ковачевића, Николе I, и других,

има више младих пјесника, као

Никола Љубиша, Радомир Кри-

вокапић, Љубомир Булатовић,

Богдан Крајишник, Дионисије

Миковић, и други. Од пјесника

са стране поменућемо Војис-

лава Илића, Драгутина Илића,

Алексу Шантића, Стевана Беше-

вића, Јована Дучића, и друге. Ни

објављена проза није пo квали-

тету изнад поезије. И ту сријеће-

мо више нових приповједача:

Милку Гргурову, Луку Јововића,

Андрију Јовићевића, Пера Ву-

кића, Новицу Ковачевића, Свето-

зара Ћоровића, као најистакну-

тијег аутора, и многe друге. Из

стране књижевности највише je

писано и превођено из руске ли-

Посљедња свјеска Луче (1900.)

тературе. Превођени су Кољцов,

Надсон, Њекрасов, Пушкин, Голицин, и други. Од других страних

писаца превођени су Бајрон, Хајне, Кардучи, Дима, одломак из

Пјесме о Роланду, и тако даље. Заступљена je и књижевна и научна

критика: расправама Лазара Перовића, Јосифа Холечека о Николи

I, Павла Ровинског о Огледалу српском. Из области историје Црне

Горе јавља се преко десетак аутора са запаженим прилозима и

грађом. И друге области знања заступљене су у виду приказа,

биљежака, и слично. Преко три хиљаде страница објављеног

текста Луче, без обзира на неуједначен квалитет прилога, значе

даљи допринос развоју културе у Црној Гори. Престанак изла-

жења Луче везан je за организационе измјене које су наступиле

205

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

крајем 1899. године, када je дошло до спајања друштва ‘Горски

вијенац’ са друштвом ‘Цетињска читаоница’.

Новоформирани књижевни одбор критички je оцијенио Лучу и

одлучио да она престане са излажењем, a да се покрене Књижев-

ни лист, као орган уједињених друштава ‘Цетињска читаоница’ и

‘Горски вијенац’ . Усљед неслагања око покретања новог часописа

дошло je до промјена у саставу одбора и у њега су ушли: др Лазар

Томановић, Данило Гатало, Живко Драговић, Мирко Мијушковић

и Саво П. Вулетић. Књижевни одбор je вршио улогу уредника

новопокренутог листа. Ha повећаном формату Књижевни лист се

појавио као двоброј, свеска I и II за јануар и фебруар 1901. године.

Прве године изашло je укупно 12 бројева и то три пута двоброј,

са укупно 454 стране текста, a друге године свега 10 бројева, три

пута као двоброј, са укупно 276 страна. Обраћајући се читаоцима

у првом броју са „Двије ријечи програма“ књижевни одбор говори

о неуспјеху Луче и потреби реалнијег сагледавања црногорских

потреба и могућности. Правац који je у Горском вијенцу дао Његош

и наставио га Никола I у свом стваралаштву биће будућа оријен-

тација листа. „Ми ћемо се и зрнцима задовољавати. Неумјесно би

било наше књижевне производе сравњивати са оним великијех

срећнијех народа, него je само пазити, воде ли ка срећи и величи-

ни њиховој. И то ће бити главно мјерило, то главни стожер, кога

ће се овај лист, пo могућности, држати“, каже се у уводнику.

Лист je имао сљедеће рубрике: Пјесме, Приповијетке, новеле,

црте, слике, Чланци и расправе, Старине и историјска грађа, Народ-

но благо, Наши покојници, Књижевност, оцјене и прикази, Библио-

графија и биљешке. Упоређујући Књижевни лист са Лучом критичар

ће оцијенити напредак у погледу уређивања листа, критеријума у

избору прилога и чистоте књижевног језика. Од домаћих пјесника

јављају се Живко Драговић, Стево Бешевић, Мило Јововић, Радо-

мир Кривокапић, Секула Дрљевић, Стево Петровић (под псеудони-

мом ‘поп Мићо’), Ристо Поповић, и псеудоним ‘Регул’ који није-

смо успјели разријешити. Од сарадника са стране, пo једну пјесму

објавили су Лаза Костић, Јован Јовановић Змај и Алекса Шантић.

Приповијетка и кратка прича заступљена je са неколико нових

206

Културна баштина II Избор

имена: Андрија Јовићевић, Лука Јововић, Спасоје Илић, Михаило

Милановић и Саво П. Вулетић, као најталентованији међу њима.

Ha молбу Ива Ћипика објављена je његова прича Epoha. Из страних

књижевности превођени су Хајне, Шилер, Линдау, Малерб, Шато-

бријан, Ги де Мопасан, Кољцов, Љермонтов, Холечек. Први пут je

превођен Горки, његова приповијетка Штиглић који je лагао u дјет-

лић који воли истину. Објављена je и пјесма Ловћену коју je написао

Морис Трибер, секретар француске легације на Цетињу. Народном

стваралаштву није поклањана она пажња као у Лучи и објављено je

свега 12 пјесама и неколико народних предања. Поново се јављају

Марко Драговић и Павле Ровински, чланцима из историје Црне

Горе, и Лазар Томановић, студијом Догађаји у Боки Которској од

г. 1797. до 1814, која je објављивана у наставцима и није завршена.

Тек 1911. године створени су услови да сe појави Дан – лист за

науку и књижевност, као гласило слободног расправљања и жеље

да се задовољи просвјетно-културна потреба тадашњег друштва.

Часопис су уређивали др Никола Шкеровић и Душан Ђукић. Ево

што нам je, поред осталог, забиљежио о покретању часописа др

Никола Шкеровић: „Политички процеси и афере из 1907-1910.

уклонили су са слободног поља рада знатан број интелектуалаца,

док je друге, спремне да дођу и раде у земљи, застрашио и проуз-

роковао одустајање од доласка у домовину. To се наравно одазва-

ло и на уређивање листа. Недостајао je довољан број сарадника,

што je имало за посљедицу преоптерећење уредника листа. Рад

око издавања ометала je и околност, што je у Цетињу постојала

само Државна штампарија која je била довољно опремљена за из-

давање једног часониса, али и преоптерећена штампањем режим-

ских листова и потреба за државне установе. И упорна настојања

режимских публициста да Дан употријебе као своју политичку

трибину знатно je отежавало излажење листа ... Упркос свему,

Дан je био врло топло примљен како од напредих елемената у

земљи, тако и од редакција сличних часописа и јавног мњења у

српскохрватским земљама“. Kao двоброј, Дан се појавио у марту

1911. године. У току године изашло je свега шест бројева који су у

просјеку имали пo 60 страна текста. И у другој години излажења,

207

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

208

Културна баштина II Избор

1912. појављивале су се теш-

коће око уредног издавања ли-

ста те je усљед тога свеска I и

II изашла као двоброј, a свеска

III-VI као четвороброј. Шести

број био je и посљедњи број

листа. Лист се штампао у тира-

жу од 700 примјерака што je за

ондашње прилике знатан број

и свједочи о његовом угледу и

популарности.

Према оцјени до сада из-

речене критичке мисли Дан

je сматран за најбоље уређи-

вани црногорски часопис. Од

домаћих пјесника јављају се

само Мићун Павићевић са три

пјесме, Никола I објављује по-

знату пјесму Мору, уз комен-

тар уредника, и Душан Ђукић

пет пјесама. Први пут je преве-

дена пјесма једног словенач-

ког пјесника, Антона Ашкерца;

Вељко Петровић je заступљен пјесмом Српска земља; Милан Ракић

и Душан Бајић објавили су три пјесме. У прози, у виду приповијет-

ке имамо покушаје Н. Шкеровића, П. Шоћа и Д. Ђукића, a са стране

објављен je само одломак из драме Еквиноциј Ива Војновића. Из

области литерарне критике запажена je студија Михе Броза Вас-

питни елементи у Гундулићевој Дубравци и расправа Душана Вук-

сана Загребачки рукописи Гундулићева Османа. Страна књижевност

заступљена je оригиналним преводима само мањих прозних дјела

Оскара Вајлда, Ничеа, Бодлера, Игоа, Горког, Куприна, Толстоја,

Неруде, и других. Објављена je у наставцима и позната Толстојева

студија о Шекспиру. Из области друштвених наука и права треба

истаћи студију чешког научника Фр. Крејчиа Право егзистенције

209

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

малог народа, Љ. Бакића О надлежности шеријатских судова у Цр-

ној Гори, и Законодавство у Црној Гopu. Низ прилога објављен je из

филозофије, религије, образовања и природних наука. О престанку

излажења листа Шкеровић je забиљежио сљедеће: „ Дан je престао

да излази усљед избијања ослободилачког балканског рата. Окол-

ност да уредници листа нијесу послије овога рата више дјеловали

на Цетињу условила je и коначни престанак излажења Дана. “

Завршавајући овај информативни осврт на књижевне часопи-

се који су излазили у Црној Гори у периоду 1871-1918. године

жеља нам je била да упознамо читаоце са њиховом основном са-

држином и оријентацијом. Сва та написана ријеч, без обзира на

њене књижевне вриједности, даје слику и свједочанство једног

доба, те je и са тог становишта вриједна за проучавање. Књижевно

и језичко насљеђе Црне Горе није проучено, немамо нажалост, ни

једне институције која се тиме бави.

210

ЗАБРАНА „ЦРНОГОРКЕ“*

KAKO СУ УМИРАЛИ КЊИЖЕВНИ ЧАСОПИСИ

„Што се тиче Црногорке она за сад због некијех узрока неће моћи

излазити. Настанули као што се надамо и желимо згодније при-

лике Црногорка ће опет излазити и то одвојено од Црногорца на

много већем формату као самосталан књижевни лист.“ Тако je

Црногорац у уводнику првог броја за 1872. годину најавио преста-

нак излажења првог црногорског књижевног часописа. Црногорку

je уређивао Симо Поповић и изашла су свега 23 броја. Зашто je

дошло до тако брзог гашења првог књижевног листа могу се наве-

сти неколике претпоставке. Тачно je да je одзив читалаца на лист

био невелик. За Црну Гору je то у оно доба и разумљиво, јер није

постојао шири круг образоване читалачке публике која би прет-

платом могла издржавати један књижевни лист, макар и онако

скромних размјера. Уредништво je очекивало више и од читалаца

са стране и са већим амбицијама покренуло лист. Види се то из

објављене најаве листа у којој je речено: „... Буде ли одзива, као

што се надамо, ми ћемо Црногорку издавати у већем обиму, те од

године, ако Бог да, одвојено од Црногорца као засебан лист“. Изо-

стала je у листу и већа сарадња истакнутих писаца, која je такође

била најављена. Међутим, одлука о престанку излажења донијета

je изненада и без објашњења. У посљедњим бројевима листа нема

најаве о престанку излажења, a Црногорац у бр. 48 од 25. децембра

1871. године, који je уједно и посљедњи број у тој години објављује

оглас „Нашијем читаоцима“ у ком се поред осталог каже и сље-

деће: „Напошљетку молимо свакога који нам ишта дугује, да нам

*

Преузето из: Казивања из прошлости, Будва, Историјски архив, 1988, стр. 185-191. (Прим. ур.) 211

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

пошље до нове године или најдаље с новом претплатом, особито

опомињемо оне, који су примили и Црногорку“.

Наше je мишљење да разлоге престанка Црногорке Поповића

треба тражити у цензури, односно забрани растурања на територији

Аустро-Угарске. Од свог првог броја који се појавио 10. јула 1871.

године, пa надаље, из броја у број објављиване су на страницама

Црногорке родољубиве пјесме и написи против Аустрије и Турске.

Писало се о тешком стању нашег народа под туђином, упућивани су

отворени позиви на устанак. Таква je пјесма Сима Поповића Устани

роде и више родољубивих пјесама Јована Сундечића, као на примјер:

Устани рајо, Боримо се! ; такав je и чланак Јакова Игњатовића Слава

црногорства, објављен у претпосљедњем, 22. броју.

Раније смо писали да постоје дилеме око тога да ли je изашао

број 23 Црногорке. Марко Драговић je пишући осврт на развој штам-

пе први указао да je изашло укупно 23 броја. Његово мишљење

прихватио je и Душан Вуксан у Прегледу штампе у Црној Гори,

наводећи да je изашло свега 23 броја на укупно 92 странице тек-

ста. Илија Зорић и Трифун Ђукић констатују да je изашло свега 22

броја. Неколико других аутора преносили су мишљења Драговића

и Вуксана, али – што je карактеристично – ни један аутор није навео

садржину тог спорног посљедњег броја. Трагајући за сачуваним

примјерцима листа анкетирали смо водеће библиотеке у земљи a

неке и у иностранству и утврдили да данас има свега три сачува-

на комплета. Универзитетска библиотека „Светозар Марковић“ у

Београду има 1-20 бројева листа; Централна народна библиотека

CP Црне Горе „Ђурђе Црнојевић“ на Цетињу има 1-22 броја. Од

посљедњег 22. броја оштећене су двије посљедње странице, 87. и

88. Трећи примјерак са комплетна 22 броја налази се у Инђији, у

библиотеци покојног др Георгија Михаиловића, нашег истакнутог

библиофила и библиографа. Према томе, сачуваног 23. броја иема.

За Вуксана можемо тврдити да га није имао у рукама јер се ње-

гов примјерак са потписом налази у Централној библиотеци, као

уникат. Остаје, пак, тврдња Драговића “... Од њега изидоше само

23 броја“, коју, пo нашем мишљењу можемо прихватити као тач-

ну. Марко Драговић je био сарадник Црногорке, још као богословац

212

Културна баштина II Избор

на Цетињу. У 21. и 22. броју листа објавио je превод Животописи

славних људи у наставцима „који се рад шћаше и даље продужити

да Црногорка не престаде излазити“, како сâм наводи. У прилог

Драговићевој тврдњи иде и анализа изашлих бројева. Наиме, лист

je излазио, пo правилу, недељно, на свега четири странице текста

и четири пута појавио се у виду двоброја. Посљедњи сачувани 22.

број изашао je 18. децембра на 4 стране. По утврђеној периодич-

ности 23. број je морао изаћи 25. децембра. Да je лист престао да

излази са 22. бројем, у коме, како смо раније навели, нема никакве

најаве о томе, Црногорац у свом посљедњем броју за 1871. годи-

ну најавио би престанак. Међутим, он то не чини, већ напротив

објављује позив за претплату и подмиривање дуговања.

Зашто нема сачуваног 23. броја и зашто je послије њега Црно-

горка престала онако изненада да излази? Може се са сигурно-

шћу тврдити да је 23. број изашао на Цетињу, али највјероватније

да је одмах био забрањен, и повучен из растурања и примјерци

уништени. То је могло услиједити на захтјев и притисак ау-

стријских представника на Цетињу, који су будно мотрили на

антиаустријска расположења која су се у то вријеме често ис-

пољавала на страницама црногорске штампе. Забрана растурања

Црногорке на територији Аустро-Угарске монархије морала је да

доведе и до престанка излажења. Зато нема сачуваног 23. броја,

зато је лист изненада престао да излази. Тако се најобјективније

могу тумачити ријечи уредника „... због њекијех узрока неће моћи

излазити“. У прилог оваквог закључка говори и чињеница да је

због оштрих чланака против Аустро-Угарске ускоро услиједила и

забрана растурања Црногорца; лист је у априлу 1873. године по-

чео да излази под новим називом Глас Црногорца и због блажих

политичких ставова више није забрањиван у сусједним земљама.

Са престанком излажења посебног књижевног листа, Црного-

рац поново отвара рубрику за књижевност и већ од броја 8 за 1872.

годину у поднаслову поново има ‘Недјељни лист за политику и

књижевност’. Наслиједио је то и Глас Црногорца.

Павловићева Црногорка (1884-1885) мада je дуже излазила,

доживјела je сличну судбину своје претходнице из 1871. године.

213

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Међу групом ‘извањаца’ који су боравили на Цетињу, најза-

служнији je за развој црногорске културе и просвјете Јован Пав-

ловић. Симо Матавуљ га je с правом назвао једним од најсавре-

менијих публициста у јужном Словенству. Родио се у Сремским

Карловцима 1843. године, гимназију завршио у родном мјесту, a

филозофију је студирао у Београду, Женеви и Минхену. Уређи-

вао je лист Панчевац и приредио прво издање Комунистичког

манифеста на нашем језику. Уређивао je Граничара, Нову Србију

и Заставу. Ha позив књаза Николе у Црну Гору je дошао 1878.

године и живио све до смрти 1892. године. Био je први предсјед-

ник обновљене Цетињске читаонице, отворио je прву књижару са

напредном литературом, био je директор гимназије и Министар

просвјете, уређивао je Глас Црногорца, Просвјету, један je од осни-

вача ‘Зетског дома’, као и аутор низа уредби и прописа из области

школства у Црној Гори.

Са таквим свестраним образовањем, напредним идејама и

искуством, Павловић je израдио програм новог часописа и пред-

ставио се читалачкој публици преко Гласа Црногорца (бр. 52, 1883).

Црногорка je била веома добро уређиван лист са разнообраз-

ним и квалитетним прилозима и одговарала је објављеном про-

граму. Томе je допринијела сарадња у листу Сима Матавуља,

Лазе Костића, Лазара Томановића, Сима Поповића, Павла Ровин-

ског, Јована Сундечића и самог Јована Павловића, који je, поред

уређивања, сам доста писао. Од домаћих писаца врло су активни

Јован Поповић – Липовац, Филип Ковачевић, Живко Драговић,

Марко Драговић, и други. У броју 22. листа Овдје за 1971, годину

дали смо приказ садржаја часописа и сада ћемо се задржати више

на узроцима његовог престанка излажења. Тешкоће финансијске

природе у којима се нашао часопис ускоро послије излажења до-

лазиле су од малог броја претплатника. Тим поводом уредник je у

20. броју за 1884. годину иступио са чланком под насловом „Мрт-

вачки оглас Црногорки“.

Што није дошло до престанка излажења часописа заслуга je

књаза Николе, који je наредио да се из његових средстава финан-

сира дефицит и то све док број претплатника не буде толики да

214

Културна баштина II Избор

може обезбјеђивати самостално одржавање. Тако je часопис обе-

збједивши сигурна средства излазио цијелу 1884. и закорачио у

1885. годину, придржавајући се истих програмских начела и уз

позитивну оцјену критике и читалаца.

Изненада, без икакве претходне најаве, Црногорка je са 25. бројем

од 4. јула 1885. године престала да излази. Већ 11. јула исте године

појављује се нови књижевни лист Зета, под уредништвом Филипа

Ковачевића. У том првом броју саопштава се читаоцима сљедеће:

„ Црногорка je престала излазити с пошљедњим 25-тим бројем. По

договору са уредништвом новога књижевнога листа Зета, који je

данас, почео излазити на Цетињу, претплатници Цр. добијаће тај

нови лист у замјену за Црногорку.“ Разлози престанка излажења ни

овдје нијесу дати. Тумачења су била разна. Трифун Ђукић у Пре-

гледу књижевног рада Црне Горе сматра да су поред финансијских

тешкоћа на престанак листа утицали и сами сарадници на које ce и

сам уредник жали у посљедњем броју, наводећи: „Није нам мило,

али морамо изићи са истином на средину. Наши драги и врло по-

штовани сарадници уобичавали су да раде парче пo парче“.

Матавуљ пише: ,,На крају љета аустријске власти забрани-

ше Црногорци улазак, те се претвори у Зету“. Како смо утврдили,

најмјеродавније je мишљење Марка Драговића који у Књижевном

листу за 1901. годину о томе пише сљедеће: „... Сад ћу ja навести

мојим читаоцима оно што сам чуо: У двадесет првом броју Црно-

горке, на првом мјесту, напечатана je пјесма Ј. Поповића – Липовца

„Манита мајка“. У тој пјесми се не каже које била та манита мајка

ни окле je била; у пјесми се прича како je она поманитала за својим

објешеним сином Јанком, пa су je довели к свецу у Острог дако би

се од манитила излијечила. Грозна je то пјесма и грозан догађај,

који се у њој пјева ... Без даљега објашњења казаћу да сам чуо, да je

ова пјесма била узроком престанка излажења наше Црногорке“. Док

je ова пјесма прокоментарисана ђе треба и како треба, провукло се

неколико бројева Црногорке, па je тада морала престати“.

Проучавајући Црногорку и радећи њену библиографију до-

шли смо до једног изузетно интересантног и важног податка

који расвјетљава ову енигму. Број 21, који je изашао 6. јуна 1885.

215

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

године, као што се види из фотокопије у комплету који се чува у

Централној народној библиотеци у Цетињу, нa уводном мјесту

доноси пјесму „Манита мајка“ од Ј. Поповића – Липовца. Заврше-

так пјесме објављен je на другој страници. Послије овог броја иза-

шла су још четири редовна броја и посљедњи број je 25. Читајући

пјесму „Манита мајка“ није се тешко убиједити да се алудира на

Аустрију и да je њена садржина антиаустријска.

Аутор ове пјесме, Јован Поповић – Липовац, je пo много чему

занимљива личност и могла би се повелика књига написати о

његовом животу. Родио се у Грађанима 1856. године. Матавуљ

наводи да потиче од породице исељеника црногорских, што по-

бјегоше са Ђорђем и осталим Петровићима, за вријеме књаза

Данила. Школовао се у Котору, Задру, Загребу и Београду, да би

пошао на студије у Русију. Долази као добровољац за вријеме хер-

цеговачког устанка, затим се поново враћа у Русију и добровољно

ступа у војску. Аустроугарски листови су га оштро нападали те je

216

Културна баштина II Избор

у његову одбрану Глас Црногорца почетком 1884. године донио

сљедећи напис:

„Из вјерна источника знамо да je Липовац у све ратове

био командир чете „Изгубљене дјеце“. Под Авлијар, први се

попео и посјекао турског команданта, зашто je добио крст

светога Ђорђа 4. реда. Ha Девебојни, 1878. године отео je

осам топова и заробио све топнике, зашто je добио крст св.

Ђорђа I степена, број 14, којeгa не носи ниједан официр у

милион руске армаде. У Азији, у вријеме штурма Тео-Теке,

показао je таке услуге да je добио орден светога Владимира;

осим тога и другијех десет ордена; добио je од цара на дар

богати спахилук у Криму и дослужио je личним заслугама

у двадесет седмој години чин капетана. У погледу свега

овога Њ. В. примило je Липовца као Црногорца и постави-

ло га својим ађутантом, и сад се налази на Цетињу, далеко

од мисли занимати се четништвом“.

Липовац je био веома активан

сарадник Црногорке. Објавио je 27

својих пјесама и неколико превода

са руског. Матавуљ га описује као

ведрог и приступачног човјека који

je својим понашањем и заслугама

нa Цетињу постао врло популаран;

о њему су се стварале легенде.

Ради Липовчеве пјесме „Мани-

та мајка“ број 21 je био заиста за-

брањен. Дошло je до његовог преш-

тампавања и мијењања уводника.

To смо открили сасвим случајно.

У фонду дупликата Централне

библиотеке налази се и један не-

комплет овог часописа, који je на

срећу имао број 21, али са новим Јован Поповић – Липовац (1856-1919)

217

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

уводним текстом. To je, у ствари, број који je званично растурен

као редовни број и који je изашао 9. јуна, али без „Маните мајке“.

Ha уводном мјесту уредништво се обраћа читаоцима Црногорке са

сљедећим текстом: „Због њекијех неприлика, које се нијесу могле

напријед видјети нити отклонити када су настале, данашњи број

„Црногорке“ није могао изићи у четвртак, кад му je вријеме, него

излази данас у недјељу.“

Дакле, из овог званичног обавјештења које je дипломатски

састављено негира се излазак броја 21 са текстом Липовчеве пјес-

ме. To je несумњиво урађено под притиском аустријских пред-

ставника, који су били акредитовани на Цетињу и који су момен-

тално реаговали и захтијевали да се број повуче.

Умјесто пјесме „Манита мајка“ уредништво објављује пјесму

„Човјек“ од Филипа Ковачевића. Објављивањем ове пјесме, у којој

се велича човјек и слобода, a писана je под утицајем Његоша,

уредништво je на најбољи могући начин одговорило на забрањи-

вање листа.

Проналаском овог броја коначно je ријешено питање престан-

ка Павловићеве Црногорке. И забрањени и новоштампани бројеви

представљају праву ријеткост и јединствени су примјерци цензу-

ре код нас.

Овај случај имао je реперкусија и на самог уредника, те je

искључиво ради тога и Зета, као продужетак Црногорке, морала

имати другога уредника. Био je то Филип Ковачевић.

Тако се израз „због њекијех неприлика“ и код Црногорке Попо-

вића и код Црногорке Павловића употребљавао као објашњење уз-

рока забране растурања часописа и њиховог престанка излажења.

218

ДИОНИСИЈЕ МИКОВИЋ*

Животни пут архимандрита Дионисија Миковића, историчара и

писца, нераскидиво је везан за остварење идеје националног ос-

лобођења и уједињења српског народа и очување његове вјере. У

њему су испољене све најбоље особине правог родољуба, право-

славног калуђера, који је за собом оставио многа добра дјела, а на

књижевном и научно-публицистичком плану и значајне радове

из прошлости Боке Которске и Паштровића.

Дионисије је рођен 1861. године у селу Челобрдо, у Паштро-

вићима. Рано се закалуђерио и од 1883. до 1941. године управљао

је манастиром Бања, код Рисна у Боки Которској. Први рад му је

објављен у дубровачком листу Словинац 1883. године. Библиогра-

фија његових радова броји више стотина већих и мањих прилога

из области црквене историје, догматике, књижевности, историје

и етнологије. Значајан је Дионисијев допринос развоју публици-

стике у Боки Которској у вријеме аустријске владавине овим про-

стором. Покретач је и издавач Српског магазина – годишњака за

науку, забаву и књижевност. Потпомогнут од познатог родољуба

Саве Бјеладиновића, успио је да на сарадњу окупи познате књи-

жевнике онога доба: Шантића, Ћоровића, Цара, Матавуља, Ћипи-

ка, и друге. Часопис је излазио 1896. и 1897. године, а престао је

излазити не само због материјалних неприлика, него и због цен-

зуре аустријских власти. Досљедан својим политичким и лите-

рарним убјеђењима, која су га сврставала у најогорченије против-

нике Аустрије, Дионисије Миковић након десет година покреће

*

Преузето из: Поменик Паштровића, т. 1, Петровац, Банкада – збор Паштровића, 2000, стр. 128-131.

(Прим. ур.)

219

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Боку, велики илустровани календар, који редовно излази једном

годишње од 1909. до 1914. године. Бока прелази оквире календара

и, поред локалних писаца, у њој објављују поезију и прозу и по-

зната имена српске књижевности. Вриједност Боке је и у томе што

је поред научних студија, расправа и чланака, објављивала стара

документа, народну поезију, анегдоте, клетве, и друго. Заједно са

Српским магазином, Бока се може сматрати првим књижевним ча-

сописом у Боки Которској.

Из области књижевности Дионисије је највише писао лирске

и епске пјесме, затим приповијетке, есеје и путописе. Важио је за

доброг познаваоца народног стваралаштва и сакупљао је народне

пјесме, које Вук Караџић и Вук Врчевић нијесу објавили. За двије

свеске народних пјесама Српска академија наука наградила га је

Коларчевом наградом. Познат је и као писац бројних прилога из

области историје нашег краја, објавио је доста старих докумената,

220

Културна баштина II Избор

написао више монографских прилога о значајним личностима:

митрополиту црногорском Висариону Љубиши, архимандриту

Никодиму Вуковићу, и другима. Сарађивао је у преко тридесет

наших и страних новина и часописа.

Дионисије је стално био под присмотром полиције. Осуђен је

на пет година затвора због негодовања у вези са анексијом Бо-

сне и Херцеговине. Послије капитулације Југославије, већ стар и

оронуо, морао је напустити манастир Бању и вратити се у родни

крај, у манастир Дуљево. Ту је

дочекао устанак међу својим

Паштровићима. Када су му рек-

ли да су комунисти дигли уста-

нак Дионисије је одговорио:

„Нека су благословени они и ко

год пуца на наше непријатеље“.

Дионисије је умро у Дуљеву

3. јула 1942. године и сахрањен

у манастиру Прасквица. У мана-

стиру Бањи, гдје је као игуман

живио и радио више од педесет

пет година, постављена је спомен

плоча, а једна улица у општини

Будва носи његово име.

Литература:

• В. Ивошевић, Архимандрит

Дионисије Миковић; М. Куљача,

Сјећања на мучна времена, 1990.

221

НИКОЛА ЉУБИША*

Пјесник Никола Стијепов Љубиша рођен је 1868. године у селу

Близикуће у Паштровићима. Рано је остао без оца и бригу о њему

преузео је његов стриц Висарион Љубиша, црногорски митрополит

и једно вријеме министар просвјете и црквених послова. Послије

завршене основне школе у Прасквици, као стипендиста црногорске

и српске владе похађао је гимназију на Цетињу, у Загребу и Бео-

граду, гдје је и матурирао. Једно вријеме учио је и у Богословско-

-учи тељској школи на Цетињу. Даље школовање наставио је 1893.

године као студент Духовне академије у Петрограду, коју је послије

четири године студија завршио и вратио се на Цетиње.

Након тога, четири године је био ‘чиновник на расположењу’;

није могао да добије стално запослење и 1901. године одлази по-

ново у Русију; тамо живи и ради све до 1914. године. Послије по-

вратка из Русије постављен је за професора Богословске школе на

Цетињу и на тој дужности је радио све до капитулације Црне Горе.

Напустио је Црну Гору и као избјеглица, у својству просвјетног

радника, три године живио у Француској. У то вријеме сарађивао

је у Гласу Црногорца, који је као орган црногорске владе, наставио

са излажењем у Неију код Париза.

У Француској се Никола разболио од шпанске грознице и умро

19. фебруара 1919. године. Сахрањен је на гробљу д’Ивре код Па-

риза. Глас Црногорца донио је некролог о његовој смрти.

Никола Љубиша, као пјесник и преводилац са руског језика,

мало је познат нашој јавности. У ужем завичају – Паштровићима,

*

Преузето из: Поменик Паштровића I, Петровац, Банкада – збор Паштровића, 2000, стр. 124-125.

(Прим. ур.)

223

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

остао је заборављен и у сјенци је приповједача Стефана Митрова

Љубише.

Никола се рано почео бавити поезијом, а прве оригиналне

радове и преводе објавио је у тадашњим црногорским књижев-

ним часописима, махом у Лучи. Критичари су о његовој поезији

написали: „Љубиша је романтични пјесник: субјективан, машто-

вит, емотиван и мисаон. Његова поезија носи све основне црте

романтизма. Она је пуна љубавне чежње, моралних рефлексија,

сентименталнних осјећања и туговања над својом судбином ...“

Под утицајем је Љермонтова, Надсона и Бајрона, које је највише

и преводио. Најглавнији му је превод поеме Љермонтова Мцири,

штампан 1899. године на Цетињу.

Поред превода објавио је више од тридесет оригиналних пје-

сама у црногорској периодици. Пјесме су му прожете елегичним

осјећањима, нотом човјекољубља и правичности, носталгијом и

љубављу према завичају.

По томе је карактеристична једна од његових посљедњих

објављених пјесама, у Гласу Црногорца 1919. године:

чаробну Боку сањам,

гдје крај огњишта бједна

матерњом сузом рошен

дјетињству мину сан...

Хтио бих с јутарњим звоном

дух мој да се узноси,

мог народа јаде богу да излије,

сузу лире моје лахор да разноси

с миомиром смиља Гора паштровскије.

Извори и литература:

• С. Вукмановић, Никола Ст. Љубиша. Бока, 1978; М. Лукетић, Будва, Свети

Стефан, Петровац, 1966; Оставштина Мила Љубише из Будве.

224

СТЕФАН МИТРОВИЋ*

Пјесник и револуционар Стефан Митровић је рођен 14. октобра

1909. године у Светом Стефану. У аутобиографији Неколико пода-

така о мени пише:

„Рођен сам у сељачко-учитељској породици од оца

Ивана, учитеља, и мајке Иванице, сељанке. Моји су преци

живјели тешким животом. Ишли су у печалбу. Учествова-

ли су у ослободилачким борбама. Отац ми је, због рада на

ослобођењу од Аустро-Угарске монархије и присаједињењу

приморја Црној Гори, био осуђен на смрт у Првом свјетском

рату, а један његов брат је стријељан. Отац је помилован и

осуђен на робију, коју је издржавао у мариборској тамни-

ци. Мајка ме је као дијете водила у которску тамницу, да се

опростим од оца пред његову смрт. То је један од највећих

догађаја у моме животу.

Дјетињство сам провео у Светом Стефану, а гиманзију

сам завршио у Котору. Још као дјечак, мислим 1926, штам-

пао сам пјесме у загребачкој Младости, коју је уређивао

Антун Барац. Љубав за све што је племенито и ослободи-

лачко створила је прве моје стихове, моју дјечачку поезију.

Та моја поезија била је и поетско откриће велике раскрс-

нице на којој су стајали човјек и његова умјетност послије

Првог свјетског рата. Сви друмови историје долазили су

*

Преузето из: Поменик Паштровића I, Петровац, Банкада – збор Паштровића, 2000, стр. 170-174.

(Прим. ур.)

225

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

до те раскрснице. За поезију природе, човјека и тоталитета

ослобођења земље требало се опредијелити. Мене је моја

породица и њено страдалништво запутила у борбу за осло-

бођење народа од свих облика поробљавања, коју је у нашој

земљи водила Комунистичка партија Југославије. Поезију

о тој раскрсници штампао сам још 1929. године. Тиме је

завршен први период мога живота и стваралаштва.

1929. година је вријеме почетка отворене војно-фаши-

стичке диктатуре у Југославији. Фашизам је угрожавао

опстанак, сâмо постојање човјека и његове културе. Он је

немилосрдно уништавао слободу као природни облик жи-

вота, слободу као природни закон људског друштва, слобо-

ду као метод рјешавања питања друштва и његове јединке.

Ми умјетници опредијељени за слободу, позивали смо

све ствараоце да приступе покрету за спас човјечанства, за

спас његове кулуре, за спас слободног човјековог бића, за

поезију самог живота, који се од почетка ропства налазио и

развијао у облицима ослобођења. За пјесму човјекову тре-

бало се борити.

У то вријеме развила се социјална књижевност, као

књижевност која је говорила у име самог живота, у име

његових изворних законитости, у име онога што је прво и

битно у човјеку и за човјека, у име социјалног и национал-

ног ослобођења. Тој социјалној књижевности припадао сам

и ја. У том времену написао сам релативно доста лирских

пјесама и поема, од којих су неке објављене, а неке само у

дјеловима. Из поеме „Виђење једног дана“ штампана је јед-

на пјесма у скопском Јужном прегледу, из пјесме „Брод пло-

ви“ објављене су само двије пјесме, једна у београдском

Стожеру, а друга у никшићком Развршју; поема „Мртви

отац у походе синовима“ штампана је у цетињским Запи-

сима и београдској Линији. Из поеме „Манифест“ штампао

је Ђорђе Лопичић један одломак, којему је дао име „Пјесма

о нама“, у Развршју. „Манифест“ је др Војислав Вучковић

компоновао као хорску рецитацију коју је ‘Абрашевић’

226

Културна баштина II Избор

извео на Коларцу. Био сам учесник у књижевним вечери-

ма које су црногорски књижевници организовали по Црној

Гори и које су имале одређени културни значај.

Тих година се развија и узраста омладински покрет

против фашизма и рата. Као и други, и ја сам учествовао у

њему. Године 1931. био сам ухапшен и мучен у злогласној

Главњачи. Читава породица била је гоњена и под ударцима

полиције. Тада ми је полиција заплијенила са стана збирку

пјесама и поема припремљену за штампу, у којој је био

и „Манифест“. Ту збирку до данас нијесам пронашао. Био

сам осуђен на годину и по затвора. На робији сам проу-

чавао књижевност, филозофију, историју. Послије робије,

коју сам издржао у Сремској Митровици, наставио сам са

радом. И био сам поново ухапшен, по трећи пут, овога пута

у Загребу. У затвору сам био тешко мучен. Неколико мје-

сеци су ме држали везаног жељезним ланцима. Биле су

ми везане и руке и ноге. Није ми било лако. Али ме спасио

један мој велики пријатељ, мој и моје породице. Наиме,

полиција није дала да се зна да сам ухапшен, јер је хтијела

да ме тајно убије. Моја породица је, тако, успјела да про-

бије полицијску завјесу и открије јавности да се налазим у

животној опасности у затвору. И био сам спашен од муч-

ног убијства. Тада сам осуђен, без икаквог доказа на три

године робије. Поново сам робијао у Сремској Митровици.

Наставио сам са мојим студијама књижевности, естети-

ке, етике, науке о националном питању, науке о широкој

ослободилачкој борби против фашизма и рата. Био сам и

предавач, био сам и члан редакције робијашког листа, био

сам и његов уредник. Ту сам штампао и једну моју пјесму.

Наша револуционално-ослободилачка борба показала се

као спас Југославије и њеног интегритета. Наша се култура

развијала на основама те борбе. Без ових основа она не би

имала ослонца у народу, она не би имала видика у будућ-

ност. Поезија и сва умјетност не би имала своје извориште.

Смисао друштвеног постојања умјетности нестао би.

227

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Учесник сам Народноослободилачке борбе од 1941. годи-

не. Мени су у тој борби погинула три брата и двије сестре, и

многи из моје родбине ...“

Послије слома Југославије у априлском рату, Стефан је дошао

у Паштровиће и од првих дана укључио се у припреме за оружану

борбу против окупатора. Међутим, жандарми су га ухапсили 22.

јуна и спровели у которски затвор гдје је остао четири мјесеца.

Заједно са групом комуниста замијењен је за италијанске за-

робљенике. У току народноослободилачке борбе Стефан је обављао

високе партијске и војне дужности: био је инструктор Окружног

комитета КПЈ – Чачак; руководилац Агитропа при Обласном НОО

за Босанску крајину; руководилац Политодјела 8. банијске брига-

де са којом се борио на Сутјесци; 1943. постављен је за политичког

комесара 16. војвођанске дивизије, а крајем 1944. именован је за

начелника Пропагандног одјељења при Врховном штабу НОВЈ.

По завршетку рата Стефан је као

пуковник једно вријеме био замје-

ник начелника Главне политичке

управе, а након тога секретар Управе

за пропаганду и агитацију ЦК КПЈ.

У сукобу КПЈ са Информбироом не-

основано је оптужен за издају, само

зато што је рекао да су Тито и Пар-

тија у праву али да је требало ићи

у Букурешт на сједницу Информ-

бироа и бранити истину. То је било

довољно да буде ухапшен и да прође

злогласана мучилишта у Старој Гра-

дишки, у Билећи, на ‘Мермеру’ (Голи

оток). Страдала је и његова породи-

ца: жена Љубица је ухапшена и не-

дужна провела у затвору 22 мјесеца;

хапшена је и сестра Мира, а прео-

стали чланови породице исељени

228

Културна баштина II Избор

су из стана. Од стравичних мучења Стефан је нервно оболио. На-

кон изласка из затвора 1954. године, живио је у Будви и Светом

Стефану. Послије дугог и упорног лијечења здравствено стање

му се донекле побољшало и у осами завичаја, Стефан се вратио

поезији. Објављена му је прва збирка пјесама Пјесма и човјек за

коју је добио Новембарску награду града Будве. У едицији ‘Луча’

изашла му је књига Снијег и Море, а објављивао је пјесме у више

часописа и новина. Умро је 1985. године и сахрањен у Београду.

На споменику – гробници исклесана су имена Ива и Иванице и

њихове седморо дјеце: Ника, Стефана, Ратка, Вељка, Вукице, Лепе

и Мире. Гробови Ника, Ратка, Вељка, Вукице и Лепе су незнани.

ПОВРАТАК МОМЕ ДОМУ

и бијелим галебима

раскриљеним над морем.

Доме мој на обали мора,

Доме мој, ја данас хоћу живот у теби,

у каменом селу на обали тихог мора!

у теби, дједовски доме мој!

Доме мој, што те волим љубављу рођења, У теби хоћу разговор и весеље,

ја нећу данас да пјевам,

хлеб домаћи топли

како одох од тебе оног бијелог јутра

на столу твом, столу гостопримном,

са твог каменог прага

из дана у дан

на друм ослобођења.

да и ноћ буде радосница.

Доме мој од камена

Доме мој на обали стишаног мора,

на обали неуморног мора!

ја хоћу под кровом твојим

Ја, син твој, данас хоћу да пјевам

она дивно свита

повратку мом у твоје свијетле одаје,

ластавичја гнијезда.

повратку мом твојој љубави.

Ластавице у расвићици

Ја хоћу да се вратим

ја хоћу пјесмом да дозивају

маслињаку зеленом над обалама

зору у маслињаке.

Библиографија и литература:

• Пјесма и човјек, Обод, 1970; Снијег и море, Побједа, 1976; Слушам бол

у камену, Подгорица 1994; Вид сна, Подгорица, 1996; Црни вјетар у

маслинама, Сабрана дјела књ. 1, приредио С. Калезић, 1998; Ш. Лагатор,

Радост, понос, туга породице Митровић, 1999.

229

ПРИЧЕ

231

СУКОБ НА „ШКОЉУ“*

Будва и Шкољ на фотографији из првих деценија 20. в.

Симпатични, мали и тихи оток Светог Николе, недалеко од Будве,

или како га мјештани називају „Шкољ“, својим изгледом и поло-

жајем допуњује ионако прелијепу панораму овог дијела нашег

Приморја. Нешто више од два километра пружа се са истока на

запад и служи као преграда о коју се ломи узбуркано море.

Ипак, неко је обратио пажњу на овај мали оток и данас се у

Будви много говори о Шкољу. Шта је то могло да узбуди у ове

јесење дане тишину Будве, какав се то догађај десио? Ево кратке

историје тога догађаја:

*

Преузето из: Побједа, 7. 12. 1958, стр. 4. (Прим. ур.)

233

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Ловачко друштво у Будви броји око 30 чланова – већином ста-

рих ловаца. Како у сваком послу успјех у многоме зависи од ру-

ководства тако и овдје, благодарећи ауторитативном предсједнику

и секретару, чланарина се плаћа редовно и води се брига о уна-

пређењу ове привредне гране. Обузети овом бригом дошли су на

идеју која је нашла свој израз у рјешењу које је донио Управни од-

бор Друштва „… да се оток Светог Николе насели дивљим зечевима,

који ће служити као резерват“.

Речено – учињено. Осам комада дивљих зечева – четири зеца

и четири зечице – у присуству већине чланова Управног одбора,

пуштени су на Шкољ, са благословом: „Плодите се и множите на

добробит нашег Друштва“.

Зец се не воли шалити, и за ових пет до шест година, колико

прође од тог дана, он испуни све наде. Онда почеше нагађања ко-

лико их има: једни кажу сто, а други и више. Говорило се у струч-

ним круговима о могућности дегенерисања зечева, покушало се са

хватањем, али без успјеха. Ко зна како би се све ово свршило да није

неко други, овога пута обузет бригом о унапређењу пољопривреде

у овом крају, бацио поглед на Шкољ. Била је то Земљорадничка за-

друга у Будви, која се баш тада почела заиста бавити земљорадњом.

Почело се са освајањем земљишта, посађене су лозе и бостан.

Од момента када су чокоти пролистали а вријеже бостана по-

виле се по земљи, избио је конфликт између Ловачког друштва

и Задруге. Зечеви су почели да без жалости тамане лубенице и

штете лозе, наносећи велику штету Задрузи. Истина, Задруга је са

своје стране нелегално таманила зечеве, али се није могла оду-

пријети њиховој инвазији јер се они званично налазе под покро-

витељством Ловачког друштва.

Ловци, штитећи зечеве, истичу: „Ми смо први освојили Шкољ“.

А задругари тврде: „Пољопривреда је сада најважнија“. Стало се

пред алтернативом: зечеви, или лозе и бостан.

Овога пута ловци су показали високу свијест, особито када је

Задруга поднијела захтјев за исплату у висини неколико десетина

хиљада динара на име одштете. Спор је ријешен у корист Задруге

и на једној сједници Управни одбор Ловачког друштва донио је

234

Културна баштина II Избор

рјешење које у исто вријеме значи и и пресуду, којом се сви зече-

ви на Шкољу осуђују на смрт.

У складу са донесеним рјешењем, једна група ловаца пошла је

у лов и за три-четири сата убила 12 зечева.

„Е, ово се још није догађало у Будви. Бар данас смо показали ко

смо!“, говорили су ловци. Радосни су се враћали кући пролазећи

кроз град с трофејима, чиме су увелико подигли свој ловачки углед.

235

ТАЈНЕ ЈЕДНОГ КУЋИШТА*

Моје дјечаштво обиљежиле су тајне једног кућишта у сусједству

наше старе куће у Будви – кућишта којег одавно више нема. А данас,

када пролазим Његошевом улицом, кад улазим у конобу ‘Стари

град’, да са друштвом попијем, вечерам и, уз чашицу домаћег вина,

запјевамо; када се на прозорима изнад конобе појави глумац Раде

Марковић и други станари ове куће – навру ми сјећања на вријеме

прошло, јаве ми се слике некадашњег изгледа ове и сусједне куће:

оживе успомене на доживљаје, искушења, маштања и тајновитости

ове некада напуштене и полуразрушене куће.

Стари Будвани су ми причали да је ово била кућа породице Ива-

новић, из које потиче Крсто Ивановић, гласовити Будванин, поета,

историчар, хроничар, каноник катедралне Цркве св. Ивана у Будви

и каноник Цркве Светог Марка у Венецији, који је рођен у Будви

1628. године. Потомци ове породице у осамнаестом вијеку више се

не помињу – изумрли су. Ко је послије њих био власник куће, није

ми познато; није ми познато ни то од кога је мој отац Лука купио

то кућиште.

У Будви, у вријеме мог дјетињства, било је доста кућишта, по-

луразрушених и напуштених кућа; нарочито је сиромашана била

Пискара – источни дио града, у коме неке куће нијесу обнављане

послије великог земљотреса који је задесио Будву 1667. године.

Између наше куће и куће Рајковића налазиле су се двије старе

ненастањене куће, дјелимично претворене у кућишта. Прва, ближе

нашој кући, једноспратна, била је у власништву породице Мушура.

*

Преузето из: Ђедова причања и унукове приче, Будва, М. Лукетић, 2011, стр. 73-86. (Прим. ур.) 237

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

У њеном приземљу био је мањи

магазин. Понекад би се ту от-

варала и нека продавница, а на

спрату се није становало. Уз њу

је била двоспратна грађевина,

покривена тиглама; на другом

спрату пода готово и није било,

видјеле су се само греде и поне-

ка даска; на првом спрату био је

под, са многим трулим даскама и

рупама; у приземљу је била мала

просторија, у којој је Јоке држала

пиљару и продавала бомбоне и

слаткише. Код Јоке смо као дјеца

трговали – за пô динара, округле

слатке бомбончиће, разних јар-

ких боја. Позади ових кућа, према

мору, гдје је сада Радова тераса, а

Улица у Пискари

испод ње кухиња конобе ‘Стари

град’, било је отворено кућиште,

које су са јужне стране према мору затварале зидине. Из полураз-

рушених зидова кућишта и са фасадне стране према мору избијало

је растиње: дивље смокве, декоративне ‘мачкице’ њежних црвених

боја, бусења траве, и друго. Улазило се у кућиште из уличице, кроз

дрвена врата која се нијесу закључавала.

Унутрашњост кућишта за мене је била загонетна: постојао је

затворени дио, са тунелом и сводом у којем никад није било свјет-

лости; из дворишта кућишта улазило се у другу мању затворену

просторију са пањегама; лијево од ње, у зиду била је пећница,

дубока рупа поплочана и освођена опекама. У дворишту кућишта

било је камења од порушених зидова, и разног шута. Ту смо ми

држали дрва за ложење, ту смо их шегали и цјепали. Са земљаног

пода дворишта се могло попети на први спрат некадашње терасе –

једино дрвеним покретним скалама. На спрату је, такође, постојао

засвођени тунел дужине четири-пет метара: палећи шибице, са

238

Културна баштина II Избор

страхом сам покушавао да уђем до краја, да видим што се то тамо

крије – узалуд. Према мору, градске зидине затварале су кућиште;

кроз отвор који су имале по средини, вјешто сам се спуштао ‘ис-

под фратара’, право до мора... и пео натраг.

Ко су били ‘станари’ овог, за мене, тајновитог мјеста? Рупе у

зиду на спрату куће према уличици, високо од домашаја мачака,

заузимали су голубови; ту су се гнијездили, излијегали младе

и гугутањем, нарочито у доба парења, бучно оглашавали своје

присуство. Више пута, за вријеме гладних ратних дана, био сам

у искушењу да ухватим неког голуба. Урадио сам то, ипак, само

једном: мајка га је испекла, и ја га слатко појео. Цвркутави врапци

знали су се ‘тући’ са голубовима око мјеста становања; доносили

су сламу и гнијездили се у рупама на зиду. Ластавице су својим

доласком наговјештавале прољеће: боже, колико их је много било;

стара гнијезда су настањивале, а нова савијале испод камених

окапника. Малтене, било их је једно до другог; пред кишу, браву-

розно су лећеле изнад кућа, укрштајући путање, хватајући инсек-

те и слијећући у гнијездо да нахране птиће. Много сам волио ла-

ставице, и док сам друге птице знао гађати и погађати фјондром

или винчерстерком, ласту никада нијесам повриједио. Волио сам

гледати њен лет, дивити се њеној приљежности и умјешности

у грађењу гнијезда и подизању младунчади; надасве сам раз-

мишљао и чудом се чудио, одакле тако малом и крхом створењу

толико снаге и умјећа да у јесен, стартујући са телефонских жица,

поређане једна поред друге, крену у далеки пут ка Африци; како

се не изгубе, како знају гдје треба да лете; како се опет, у освит

прољећа, знају вратити у наш крај, у своје гнијездо.

Када сам се први пут из кућишта попео на први спрат и погле-

дао горе на други спрат, ухватио ме страх, умало не побјегох од

страве: о дрвене греде висила су нека одвратна црна мала ство-

рења, с главама доље – били су то слијепи мишеви. Ту, у напуште-

ној кући, нашли су и они станиште. У сумрак, почео би њихов лов

– лет без очију – још једна велика тајна природе.

У дворишту кућишта држали смо кокошке. Крила смо им подре-

зивали да не побјегну на улицу; сјећам се активног кокота, љепотана,

239

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

чија су се перја од крила преливала разним бојама, највише црве-

ном, а реп тамнобраон и црном бојом; ноге и кљун су му биле изра-

зито жуте боје: без конкуренције, кокотио се он међу кокама, а оне

су благодарећи њему биле добре носиље... Кокоту крила нијесмо

обрезивали, зато се он могао попети на зид дворишта, одакле би

својим кукуријекањем означавао долазак јутра.

Овакав околиш није могао бити без мишева и пацова; имали

су гдје да се скривају, а гдје има њих, има и мачака – у Старом гра-

ду и једних и других било је много. Између њих водила се борба

‘непрестана’. Нијесу то биле мачке попут наше Фани која живи у

изобиљу и не треба да лови мише да би била сита.

Посебан ноћни гост овог кућишта био је Иво Мијач. Ко ли у

Будви оног времена није знао Ива Мијача? Знали су га сви; сви

су га, на свој начин уважавали, жалили, помагали му. Чак и ми

дјеца – нијесмо га задијевали, нијесмо му се ругали, нијесмо му

пакостили. Зашто? Просто, зато што је Иво био добар човјек – по-

штењачина, што су људи знали његову злу судбину, што су са-

осјећали са њиме.

Ко је, уствари, био Иво Мијач? Причу о Иву Мијачу препри-

чаћу по сјећању.

Као многи Брајићи, тако се и њихов саплеменик Иво као мла-

дић отиснуо из родног краја у свијет, ‘трбухом за крухом’. Радио је

тешке послове у Америци, зарадио лијепу суму долара и одлучио

да се врати кући; да заснује породицу и огради кућу. Стигао је бро-

дом у Котор и ту су га лопови преваранти опљачкали, и понијели

му сав уштеђени новац. Иво је од тога ‘шенуо’!

Без куће, без стана, без икога свога – Иво је живио у Будви од

помоћи у храни и одјећи коју су му давали грађани, а он им је,

за узврат, помагао у преношењу ствари или им је цијепао дрва.

Новац за свој рад није примао. Пушио је доста и савијао дуван у

новину. Пролазника би упитао: „Имаш ли да запалим?“ Никада ни

од кога није узео више цигарета: само једну, иако су му нудили и

пакло. Иво је имао пасију да шије крпице на своје одјело. Када би

му неко поклонио нову робу, Иво би волио да на њу пришива разне

крпе и зато је увијек изгледао одрпан. Осим неколико уобичајних

240

Културна баштина II Избор

реченица које је изговарао тражећи нешто или захваљујући се,

није разговарао ни са ким.

Наше кућиште је било ноћно Ивово боравилиште: спавао је у

тунелском простору, као у пећини, на склепаном лежају од старих

дасака; покривао се дроњцима и крпама: нијесу му сметали па-

цови, мишеви, мачке, кокошке, хладноћа, врућина. Видјело се да

љето више воли; на сунцу би изнио своје прње, скинуо се, и дуго,

причајући нешто сам са собом, таманио уши. Можете ми (не)вје-

ровати, али својим очима сам гледао како се Иво брије: запалио

би комад новине, и ватром смудио своју израслу браду! Иво ме

знао, сријетали смо се у дворишту; одговорио би ми на поздрав,

али ништа више од тога. Сваког дана, предвече, Иво би долазио у

нашу кућу и са улазних врата која се нијесу закључавала, питао

моју мајку: „Госпођо, могу ли се наслонити?“ „Можеш, Иво“, био је

мајчин одговор. Ако мајка није била кући, одговорио би исто неко

други из породице. Када сам се, послије много година, вратио у

завичај питао сам што је било са Ивом: часне сестре су га прихва-

тиле, пазиле, његовале све до смрти.

Гдје сам у том описаном простору кућишта био ја; што сам тамо

радио, што сам доживљавао, зашто ми се све то урезало у памет?

У кућиште сам улазио и проводио вријеме из више разлога:

мајка би ме тамо слала да насјецкам ситна дрва за потпаљивање

ватре у шпорету; да понесем храну кокошкама; да покупим јаја

која су кокошке снијеле, поготово када би чула како оне кокода-

кају. Дешавало се тако, да донесем јаје још вруће, чим га је кокош-

ка снијела. Понекад бих га онако фрешког попио; за то је довољно

било танком иглом пробушити врх јаја, и исту рупицу, једва ви-

дљиву, направити и позади; остала би у рукама само љуска. Знао

сам мјеста гдје су кокошке сносиле јаја; најчешће се то догађало

у простору некадашње пећнице; тамо сам поставио сламу и један

мућак. Јаја је требало покупити што прије јер су их пацови могли

разбити и појести. Гледао сам како пацов из легла гура јаје да пад-

не, да се сломи, да би га он могао појести. Гледао сам и како кокот

јури пацова, који је хтио да му узме храну. У борбу са пацовима,

поред мачака, укључивао сам се и ја. Како?

241

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Међу друговима познат сам био као добар стријелац из фјон-

дре (тако ми у Будви зовемо праћку). ‘Испод фратара’, поред мора,

накупио бих облутке величине и форме кликера и напунио њима

џепове. У кућишту бих се попео на дрвену скалу, сјео, примирио

се и чекао да пацови изађу из рупа и појаве се на чистини. Онда

бих их гађао фјондром, чешће промашивао, али и погађао – била

је то за мене веома узбудљива забава и вјежба.

У кућишту умало тешко да

настрадам. Послала ме мајка

да насјецкам дрва за потпалу;

спремала се да прави пригани-

це за Бадњи дан. Бијаше лоше

вријеме и на отвореном про-

стору нијесам могао цјепати

дрва, па се попех на покривени

дио терасице да ту обавим посао. Замахнух сјекиром; не виђех жицу:

удари сјекира у жицу, врати се натраг, удари ме тупим дјелом у врх

чела – јаукнух, падох ко покошен, обли ме крв, изгубих свијест...

Све се ово догађало преко пута куће Бановића, свега десетак

метара далеко од мене. Живио је ту господин Мило, са сиједом

брадицом и наочарима; носио је увијек кравату, шешир и штап.

Живјела је са њим његова супруга Јерина – Гркиња, која готово и

није излазила из куће; ријетко сам је виђао: понекад би ме позва-

ла и частила укусним слаткишима – грчким специјалитетима. Го-

спођа Јерина је са прозора куће, који су окренути према кућишту,

будно пратила све што се дешавало вани; на моју срећу, видјела је

и мене тога дана.

Од тада, када год замахнем било чим, добро погледам има

ли што изнад моје главе. Но, ожиљак и удубљење на врху чела од

удара сјекире – остадоше.

Још један догађај – тачније рећи, откриће нечије сакривене тај-

не у кућишту, заслужује посебну причу. Што сам ја то сакривено

и важно открио?

У зиду куће на првом спрату, на висини око два метра од пода,

назирала се пањега затворена каменом. Не даде ми ђаво мира

242

Културна баштина II Избор

– попех се на кашун, пробах и успјех извадити камен: унутра ви-

дим неки пакет омотан крпама и везан конопом. Погледам около

да ли ме неко гледа што радим, завучем руку, извадим завежљај

и сав узбуђен од радозналости да сазнам што је то сакривено,

унесем га у кућу. Развежем пажљиво коноп, отворим завежљај –

кад тамо пиштољ, прави правцати пиштољ, каквог до тада нигдје

нијесам видио! Чији је то пиштољ; ко ли га је ту сакрио; је ли то

очево оружје; што да радим са њим; кога да питам за пиштољ? –

била су нека од питања која сам себи постављао. Размислих добро

и одлучих: биће то моја тајна, никоме ни ријечи! Замотах пиштољ,

све онако како је било, однесох га у пањегу, затворих каменом и

одох дома. Од тога дана живио сам са том тајном, са мислима

о пиштољу, маштајући да кад побјегнем у партизане – узмем га

са собом. Али, претходно сам морао научити руковати њим. Зато

сам га више пута узмао из пањеге и у свом скровишту на првом

спрату чистио, проучавао, покушавао да га отворим, раставим, да

га пуним муницијом која се са њим налазила. Стварно мора да

имам неки посебан ген за оружје који ме подсвјестно упутио да

помакнем онај камен, да нађем пиштољ, и да сам, без ичије по-

моћи, научим руковати са њим.

Пред одлазак у партизане, посљедњи пут отворио сам пањегу,

узео пиштољ и објесио га о појас: 22. новембра 1944. године, као се-

дамнаестогодишњак, са поносом сам корачао у строју бораца који

су ослободили Будву; на Пизани сам мојим школским друговима

показивао пиштољ, гађао и погађао бачену стаклену боцу у мору...

Што се даље дешавало са овим пиштољем? Обичај је био у

НОР-у да се врши мјењање оружја. Тако сам и ја, на ‘бријег од

Будве’ пиштољ замјенио са Блажом Станишићем.

Чији је то био пиштољ, ко га је сакрио у пањегу, остала је тајна.

Настојања да разоткријем све замишљане ‘тајне’ сакривене

у овом простору нијесу се остварила: на други спрат нијесам се

могао попети: скала и пода готово да није ни било; зато сам на

првом спрату, осим већ поменутих тунела, све истражио, и у јед-

ној малој просторији, без плафона и намјештаја, направио за себе

скровиште.

243

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Ово скровиште је било једино мјесто гдје сам могао бити сам

са собом; гдје ме нико не види, не чује, не контролише; гдје сам

могао замишљати другачији свијет од стварности – свијет описан

у сценама омиљених романа; гдје сам се могао поистовјећивати

са јунацима тих књига; гдје сам могао машти давати крила; гдје

сам у ‘лудим’ годинама, мисаоно стварао слике љепоте и љубави;

гдје сам доживљавао врхунац задовољства ‘пјесме над пјесмама’...

Скровиште је била моја тајна, моја слобода!

244

АМАЈЛИЈА*

Боравећи у Будви, Лука и Петар посадили су двије маслине у нашој

башти – прве које је неко из наше породице засадио послије више

десетина година; доживио сам то као чин који је моје унуке чвршће

везао за завичај предака, утемељио их у старину братства Лукетића.

Некада су Лукетићи у Светом Стефану посједовали маслинаде са

четири стотине коријена овог светог стабла. Идем у башту, гледам

маслине: нагнојене су, напредују.

Послије школе, за распуст, унуци са родитељима дошли су из

Београда у Будву. Док су они завршавали игру на компјутеру, от-

ворих ладицу у столу и извадих, у руском народном стилу, умјет-

нички обликовану кутијицу „Аљонушка“ – дар из Русије. „Каква

ти је то кутијица, деда, покажи нам?“, упиташе ме Лука и Петар.

Дадох им је у руке, отворише поклопац и зачуђено ме погледаше:

„Деда шта је то унутра, никада то нисмо видели?“ „То је седам грч-

ких камена – то је моја амајлија“, одговорих. „ А шта је то амајлија,

деда?“„Дуга је то прича о грчком камену, о мојој амајлији; биће

боље да је напишем, а онда ћу вам је прочитати“.

Ево што сам и како написао о грчком камену. Ако је ишта из

дјетињства и дјечаштва остало тако јасно и трајно у моме сјећању,

то је тражење грчких камена и вјеровање да они имају неку ма-

гичну моћ која ме чува, која ми доноси срећу и успјех. Седам лије-

пих и већих грчких камена давно сам ставио у кутијицу коју данас

отворише моји унуци. С правом кажу да то до тада нијесу видјели,

јер грчких камена у природи, гдје сам их ја у дјетињству налазио,

*

Преузето из: Ђедова причања и унукове приче, Будва, М. Лукетић, 2011, стр. 99-108. (Прим. ур.) 245

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

више нема – нестали су. Зашто су нестали посебна је прича; зашто

су заборављени – такође.

Плажа Могрен је била главно мјесто мојих трагања за грчким

каменима. Прије седамдесетак година на Могрену је било много

више пијеска него данас; највише га је било на почетку плаже;

велика камена громада, која је сада на ивици мора, раније је била

сва окружена пијеском. Кад није било таласа, са прве плаже могло

се прећи на другу плажу, кроз пећину, не газећи у море. Друга

плажа нарочито је осиромашена пијеском. Море га односи, а при-

нова која је раније долазила потоком са брда Спас је пресахла;

дотоци су мали, магистрала их је пресјекла. Не памтим када сам

први пут нашао камен, ни колико ми је година тада било, али

сигуран сам да се то збило рано, онда када сам почео самостално

да идем на плажу, када сам научио да пливам, када сам се пола-

ко осамостаљивао од родитеља и стицао самопоуздање. Тражење

грчких камена на Могрену била је својевсна авантура за мене и

за неколико мојих другова – дјечака, који су учествовали у овоме

послу. Изазова је било највише зими, када има доста дана са ве-

ликим таласима које доноси шилок – јаки јужни вјетар; јер баш у

те дане највише је било и среће да се грчки камен нађе на плажи.

Али, требало је имати смјелости и умјећа, требало је ризиковати,

да би се старим, каменим и уским кривудавим путем, усјеченим

у саму обалу стигло до плаже, а да те море не окупа, или, „не

дај боже“ талас не однесе, разбије о стијене и да се утопиш. Знао

сам добро најопаснија мјеста пролаза – код тунела: ту је требало

чекати, вребати, изабрати прави тренутак, да између два таласа

уграбиш и протрчиш то најопасније мјесто да би, одмах иза тога,

нови велики талас уз јеку и буку, огромном снагом разбио се о

стијене, прекрио пут водом, и са хиљадама пјенушавих дјелића

морске воде, направио бијели застор и повукао у море све са со-

бом. Дешавало се понекад да мало закасним, па сам спас, да ме

валови не однесу, тражио пентрајући се на литице и скривајући

се у удубљењима окомитих стијена.

А плажа је у вријеме јаког фортунала представљала јединстве-

ну раван преко које су се ваљали и разбијали пјенушави таласи;

246

Културна баштина II Избор

море је стизало и до самих бетонских кабина. У тренутку када се

море, послије просутог таласа повуче, кренуо бих у трагање: полу-

сагнут, усмјерен погледом у пијесак, међу милионима разнобој-

них каменчића, знао сам уочити баш њега, брзо га узети и побјећи

од новог вала који је надолазио. Почетак прве плаже, гдје је било

мало крупнијег пијеска, био је мајдан гдје сам налазио најљепше,

најкрупније и најсвјежије примјерке грчког камена. Могао сам у

трагању остати на Могрену неколико сати. Бивало је да се усљед

појачаног вјетра и великих валова не могу вратити истим путем,

па сам се пењао преко стрмог зеленог залеђа плаже, кроз драче и

друго растиње, враћајући се кући преко Ћерила.

Плажа Могрен између два рата

Чудна и јака је била та побуда која ме тјерала да се са толико

страсти и ризика пробијам до Могрена да бих на плажи тражио и

можда нашао грчки камен. А сваки пут када бих га нашао, наро-

чито када би то био већи и са рељефне стране црвенкаст, осјећео

сам радост: био сам срећан, вјеровао сам да ће ми се нешто лијепо

247

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

догодити. Знао сам пред неку одлуку отићи на плажу, тражити

камен и ако га нађем позитивно одлучити, а ако не – одустати. У

џепу сам га увијек имао; стављао сам га и као украс на прстен: лије-

пе примјерке сам поклањао другарицама; украшавао сам њиме

ручно изрезбарене сувенире... У то вријеме нијесам знао ништа о

поријеклу грчког камена: како је настао, зашто се тако зове, зашто

га има на Могрену а нема на Словенској плажи? За мене је то био

неки мит, та тајновитост ми је одговарала: повећавала је драж и

узбуђење трагања и вриједност налаза!

У том сањарењу и вјеровању прошло је моје дјечаштво; мла-

дост ме одвела далеко од родног краја. У дугим годинама стран-

ствовања, далеко од Будве, на обалама Црног Мора и Волге шетао

сам плажама као на Могрену, зурио очима у пјесак не бих ли га

нашао; чекао да се валови повуку и да уграбим прегледати рав-

ну пјешчану површину – узалуд: грчког камена нијесам налазио;

остајала ми је једина могућност да га видим и нађем у сну; да

Могрен мог дјетињства доживљавам у сновиђењима, у то врије-

ме једином везом са завичајем.

Пишући ове редове на рачунару, у десном углу екрана појави

ми се знак да ме унука Милена зове из Београда преко Skype; об-

радовах се позиву, таман да мало одморим од писања и да се чујем

са мојом милом и једином унуком. Чудо је ова техника: ево је на

екрану, видим је и чујем, она мене такође. Обрадова ме вијешћу

да је Лука, њен син а мој праунук, који је поранио са рођењем –

добро, да добија на тежини. Зна да пишем приче из дјетињства

и рекох јој за ову о грчком камену. „Ђеде, нијесам никад чула за

грчки камен.“ Ето, Милена, која је расла у Котору, школовала се

у Италији, обишла доста свијета, не зна ништа о њему. Извадих

из стола кутијицу „Аљонушку“, отворих је и показах јој неколико

примјерака грчког камена. Тако, преко видео-снимка моја унука

први пут виђе овај камен. „Причу ћеш добити чим је завршим“,

обећах Милени и наставих да пишем.

Када сам се као тридесетогодишњак вратио у Будву, било је

вријеме са још незараслим ранама; другови и познаници нијесу

били срећни да ме сретну; чували су себе, а чувао сам се и ја од

248

Културна баштина II Избор

злих језика. Прионуо сам на учење; често сам се у вријеме зим-

ских сунчаних дана, у осами, на Могрену, спремао за полагање

испита на факултету у Београду. Прекиде сам користио за тра-

жење грчких камена – био је то повратак у прошлост. Налазио сам

их и тада – давали су ми наду, подстицај; успијевао сам у животу...

Но, мој истраживачки и радознали дух није ми давао мира док

не сазнам научну истину о поријеклу, начину настанка и имену

овог камена. Потражио сам и добио (један) одговор у Заводу за

биологију мора у Котору; рекли су ми латинско име шкољке, која

лучењем ствара камен, а служи јој да њиме затвара сопствена уста.

Расте полако са растом шкољке; затим испада из ње и таласи га

доносе на копно. Налази се само на неким ријетким мјестима, гдје

су у близини станишта ове врсте шкољке. Други одговор добио сам

од археолога који кажу да се зове грчки камен по томе што су га

Хелени користили као неку врсту новца. Служио је и као улазница

у позориште, а налазили су га и у гробовима античких Грка.

249

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Зашто га више нема на Могрену? Превелика градња, прена-

сељеност, испусти огромних количина непрерађених отпадних и

канализационих вода у море – довели су до његовог загађења.

Промјенила се приобална структура садржаја воде; све је мање

јежева, лумпара, шкољки, нестаје муравина, у приобаљу је све

мање рибе. Дакле, за мене тајне о грчком камену више нема. Да

ли су тиме обезвријеђени моји доживљаји из младости, да ли су

изгубили у љепоти и узбудљивости догађања, у трагању, у вје-

ровању – не; било је то вријеме којег се сјећам радо и о којем

ово пишем са заносом. Сада, када ми вријеме дозволи, када није

врућина, када нема купача а море је мирно – пођем полако до

Могрена; прошетам плажом; покушам наочарима диоптрије плус

пет, као некада, прије седамдесет година, наћи овај камен - нема

га! Можда би неки млади и могли да га нађу, да знају да постоји.

Овако – грчки камен је, као и многе друге ствари, пао у заборав.

Вријеме чини своје.

На крају приче, да одговорим Луки и Петру: амајлија је запис

или мали предмет који празновјерни људи носе уза се вјерујући

да ће их штитити од несреће...

Будва, јуна 2010. године

ЛУЈО

250

17. АПРИЛ 1941.*

Да ли се ово што ћу испричати заиста збило или сам ја то толико

желио да се догоди да сам у ствари повјеровао да се збиља и дого-

дило? Можда се и вама дешавало да сте нешто што сте јако жеље-

ли да се деси више пута сањали и онда, послије много година, та

јава је постала ваша истина. Ипак, и поред овог мог ограђивања, и

поред тога што се описивани догађај збио отприлике прије седам-

десет година, ја сам убијеђен да се ово стварно десило.

Уочи рата, ради сигурности, мене из Будве родитељи послаше на

Пријеворац, код ујака: ту ме затекао почетак рата – 6. април и завр-

шатак рата – 17. април 1941. године. Тада сам имао непуних четрна-

ест година. Што сам видио, запамтио и радио тих дана, посебно 17.

aприла, када је италијанска војска из Албаније окупирала наш крај?!

Тог јутра, 6. априла 1941. gодине, бука авионских мотора, и

убрзо након тога експлозије авионских бомби из правца Боке Ко-

торске, означише почетак рата. Бијаше лијеп сунчани дан; наше

очи бијаху упрте у небо, гдје смо видјели и бројили италијанске

авионе како у налетима надлијећу Боку и бомбардују постројења

и ратне бродове који су се тамо налазили. Чула се и видјела спо-

радична паљба противавионских топова наше артиљерије, која

је покушавала да се супротстави непријатељу. Високо изнад нас

летјели су непријатељски бомбардери, усмјерени на циљеве у

Подгорици, одакле су допирале детонације бачених бомби.

Забринутост у кући бјеше велика: ујаци Душан и Вељко су моби-

лисани, и није се знало гдје су. Ујак Нико се бринуо о домаћинству,

*

Преузето из: Ђедова причања и унукове приче, Будва, М. Лукетић, 2011, стр. 119-126. (Прим. ур.) 251

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ујна Марија о дјеци, највише о најмлађој Златани, коју је још дојила

и повијала; баба Анђе је бринула о свему, највише о ујаку Ђуру,

који је готово читав дан сједио у наслоњачи на тераси, са црним

наочарима на очи. Ујак Мирко је био поштеђен тежих послова, и

најчешће је изводио живо на пашу. Ја сам се био уклопио у свако-

дневни сеоски живот; волио сам ићи са ујаком да чувам стоку а он

би ми дозвољавао да узјашем Шарца, онако без седла: привео бих

га неком камену са којег бих лакше скочио на коња, ухватио се за

гриву и јурнуо галопом. Шарцу се то није свиђало, имао је већ до-

ста година, није га било воља да трчи, и покушавао је да ме угризе

и збаци са себе. Прво признање да могу нешто корисно учињети на

Пријеворцу доживио сам када ми повјерише да сам идем да чувам

козе; осјетише козе новајлију, па неће да ме слушају, а ја трчи за

њима да не оду у туђе и да не нанесу штету, гађи их камењем и –

врати дома! Не би то мило баби Анђи па мојој мајци поручи: „Какав

ти је овај ђетић, он козе не умије чуват.“

У то вријеме највише сам друговао са вршњацима – Јовом Ми-

лутиновићем из Пријеворца и Васом Шољагом из Груде. Осим ави-

она који су свакодневно прелијетали изнад нас, и експлозија које су

се чуле од бачених бомби, других дешавања која би указивала да је

рат почео у овом крају и није било. Преко Пријеворца, путем према

Бару, првих дана рата понекад су пролазила возила са војском и

наоружањем а ја и моји другови поздрављали смо војску, махали

рукама и узвикали пароле о нашој побједи. Баш тих дана шириле

су се вијести да је наша војска продрла до Скадра, и да само што га

није освојила. Но, сав тај занос био је кратког даха: стизале су вије-

сти о разрушеном Београду, продору њемачких снага у Словенију,

о заузимању Загреба, о продору Њемаца и Бугара у Македонију, о

издаји и пропасти земље, о томе да је краљ Петар напустио земљу

авионом из Никшића: све нас најјаче погоди вијест да је Београд за-

узела њемачка војска! Напокон, догоди се оно најгоре: југословен-

ска војска се расула; поче пљачка државних магазина са храном, са

оружјем – наста општа пометња и хаос...

Преко Пријеворца, колским путем из правца Улциња и Бара, по-

чеше се у мањим групама и појединачно враћати кућама војници

252

Културна баштина II Избор

са фронта према Албанији – неко са оружјем, неко без њега. Журили

су да што прије стигну кућама, да их наступајући непријатељ не би

заробио. Уморни, гладни, жедни, распојасани, пружали су тужну

слику поражене, обезглављене и дезоријентисане војске: за мало

хлеба, пића или новца давали су пушке и муницију, а поједини

војници су и без икакве надокнаде бацали пушке у ломине поред

пута. Била је то за мене и за моје другове неочекивана прилика да

се домогнемо праве правцате крагујевачке пушке са муницијом;

двије пушке сам нашао и сакрио у скровито мјесто у шумарку из-

над Пријеворца, недалеко од сеоског пута ка Груди. Љубав и привр-

женост оружју, искуство са винчерстерком коју сам добио на дар

од бабе Станице, помогли су ми да успјешно савладам руковање

крагујевачком пушком; чак сам испалио неколико метака, гађајући

као мету постављени камен на растојању више од сто метара.

Наступи и 17. април 1941. године, дан када је италијанска војска

из Албаније кренула у освајачки поход – заузимање Црне Горе.

Преко Кунфина, некадашње паштровске границе са турским по-

сједима, колским путем из правца Бара нагрнуше италијанске

моторизоване снаге: чује се тутњава мотора; виде се облаци пра-

шине коју тенкови и друга возила остављају иза себе; чује се и

спорадична митраљеска и пушчана ватра; колона возила растегла

се од Кунфина па до Буљарице, крећући се полако и опрезно, не

наилазећи на било какав отпор. Мук и страх изазивао је њихов по-

ход, неизвјесност је била потпуна; што ће бити са нама? – питали

су се људи, склањајући се са пута.

Гледајући са Пријеворца наступање војске, која се полако при-

ближавала, сину ми мисао и обузе ме жеља да је нападнем: позвах

свог друга Јова да ми се придружи и да пушкама, које смо сакрили у

ломине, пуцамо на колону када се буде приближавала Пријеворцу.

253

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Он пристаде! Узесмо пушке, напунисмо их муницијом и заузесмо

бусију изнад Пријеворца, поред сеоског пута за Груду; лежимо један

до другога, са пушкама упереним према долини испод нас, гдје на

растојању отприлике двјеста до триста метара треба ускоро да наиђе

италијанска колона. Позиција је идеална, као на длану видимо пут;

пробамо да нишанимо, договарамо се када да почнемо са паљбом;

пуни смо самопоуздања, родољубља и воље да нападнемо Италија-

не, да учинимо подвиг. Претходница италијанске колоне бијаше

стигла до испод Градишта: мотоцикл са приколицом, на којој је био

постављен митраљез, и за њим један лаки тенк приближавали су се

мјесту гдје смо наумили били да на њих пуцамо. Видимо их добро:

возач мотоцикла и војник у приколици обучени су у сиво-зелене

униформе, са шлемовима на глави. Из отворене куполе тенка вири

глава војника са шлемом. Узбуђени смо били до врхунца – нијесмо

се двоумили да ли да пуцамо или не. Не тумачим то неком нашом

посебном храброшћу – не: био је то дјечачки занос, који се темељио

на слободарској традицији наслијеђеној од наших родитеља и ђе-

дова; извирао је из њихових прича и казивања о ратовању у Првом

свјетском рату. Ми нијесмо размишљали, нити смо били свјесни мо-

гућих посљедица које би напад на италијанску колону могао имати

на околна села и становништво, на нашу најближу родбину.

Италијански тенкови 1941.

254

Културна баштина II Избор

Тренуци су нас дјелили од напада: пушке су биле напуњене,

нишанили смо претходницу; лијепо сам видио мотоциклисту –

возача, који је био моја мета. Покушавао сам да мушицу и задњи

нишан доведем у једну линију са метом; нијесам у томе успијевао:

мотоциклиста је био у покрету, све ми је измицао; никако да при-

тиснем ороз. „Што чините, јесте ли полуђели: мичите се одавде,

оћете ли да народ изгине због вас!“, чусмо иза нас, изненада, вику

и препознасмо глас Ника Шољаге, који се због доласка италијанске

војске склањао из своје куће са Пријеворца и упутио према Груди.

Ников наилазак нас је вратио у стварност; пренусмо се, дигосмо на

ноге, посакривасмо пушке; спустисмо се стазом на Пријеворац. Ми

на Пријеворац, а претходница италијанска на Пријеворац!

Стојим крај пута, гледам уживо Италијана у којег сам само

прије неколико минута хтео да пуцам са жељом да га погодим; он

пролази полако поред мене, маше ми руком и поздравља ријечи-

ма: „Salve Montenegrino!“

Будва, августа 2010. г.

Лујо

255

ЗАПИС О ЂЕДУ ЈОВУ*

Убрзо послије Тринаестојулског устанка, под налетом италијанске

војске партизански покрет у нашем крају се нашао у великим не-

вољама: помоћи ниоткуда, очекивања о брзом завршетку рата и до-

ласку Црвене Армије се изјаловише; спласну одушевљење у народу;

наста пометња међу борцима, многи покушаше да се легализују,

и предадоше своје оружје Италијанима. „У планину“ оста изабрана

група бораца – чланова Партије и Скојеваца. Окупатор је вршио на-

сиље: убијао, хапсио, мучио родољубе; жене, дјецу и старце одводио

у концентрационе логоре, највише у Албанију. Ратни судови и ка-

рабињери су имали пуне руке посла; појави се национални покрет

и отпоче његова сарадња са окупатором у борби против комуниста.

Међу бројним ухапшеним Паштровићима нађе се и мој ујак

Нико Вуковић. Везаног га доведоше из Пријеворца у затвор у

Будву. Дознадоше Италијани да је један од истакнутих вођа у

устанку био комуниста Нико Вуковић из Режевића, па побркаше,

и умјесто њега, који је био у шуми, затворише његовог имењака –

мога ујака. Оптужбе против ујака бијаху тешке, питање је да ли би

преживио да се не деси овај неочекивани догађај.

Једног јесењег дана 1941. године запазисмо да је официр ита-

лијанске војске, пуковник (colonelo) по чину, застао испред наше

куће у Будви. Разгледа излоге у радњи, гледа пут прозора, па

кроз бочну уличицу прилази нашим улазним вратима. Прочитао

је натпис ‘Лука Лукетић’, и зазвонио. У кући наста узбуна: ко је,

зашто долази – добру се не надасмо... Мајка ми рече да идем да

отворим врата.

*

Преузето из: Ђедова причања и унукове приче, Будва, М. Лукетић, 2011, стр. 141-151. (Прим. ур.) 257

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Отворих врата и видим: стоји предамном официр италијанске

војске, високи крупни човјек са наочарима, у годинама, отприли-

ке као мој отац Лука.

„Добар дан, је ли ово кућа Луке Лукетића?“ – упита ме ‘по нашки’.

„Јесте, изволите унутра“, одговорих.

Сагну мало главу, да му официрска капа не закачи оквир врата,

и уђе у авлију. Пошто кућу нијесмо могли поправити од експлозије

мине, магазин у приземљу смо претворили у кужину и трпезарију,

и ту смо преко дана највише и боравили. Мајка се појави на вратима

магазина, погледа човјека испред себе, застаде јој дах, па прозбори:

„Јово, јесли то ти, ако Бога знаш?“

„Ја сам, Драге, главом ја, твој стриц Јово; дођох овамо да се

видимо!“

Дуго трајаше њихов загрљај, низ мајчине образе потекоше

сузе радоснице; ми, укућани, остадосмо без ријечи, изненађени и

запитани којим добром, у ово зло вријеме, дође Јово?

А Јово, мајчин рођени стриц, посљедњи пут био је у завичају

1915. године. Ко је Јово Вуковић?

У селу Калудерац и дан данас стоје зидине некадашње куле

Зановића у којој се године 1888. родио Јово, најмлађи син Ђура

Јовова Вуковића. Ђед Иво, његов брат, био је старији од њега ско-

ро двадесет година, а он од моје мајке десет година. Јово је био

миљеник добростојеће породице Вуковић, и она га је могла шко-

ловати: основну школу завршио је у манастиру Градиште, гим-

назију у Котору; на студије медицине пошао је у Беч. Можда су

гени надарености и склоност авантурама које је Јово посједовао

наслијеђени од Зановића, па је његов живот помало и личио на

биографије ових јунака. Тек, Јово је у Бечу, поред редовних сту-

дија медицине, познат и признат био: за карташким столом, међу

женским свијетом, по двобојима са сабљама за заштиту части

и имена. Много тога су му на Пријеворцу праштали: слали му

редовно новац; спашавали га од карташких дугова; корили, али

дугове плаћали, поготово када је слао поруке очаја; новац су му

слала и браћа из Америке. Но, поред свега, Јово је у Бечу са успје-

хом апсолвирао медицину.

258

Културна баштина II Избор

Немиран дух и патриотска осје-

ћа ња којима је био обузет, наве-

ла су га да прекине студије и као

добровољац у црногорској војсци

учествује у Балканском рату у бор-

бама под Скадар. Први свјетски рат

затекао га је у завичају. Послије

повла чења аустријске војске из

Паштровића и Будве, заједно са

братом Ивом и братанцем Ником,

као добровољци ступају у црно-

горску војску; Јово ради као војни

љекар. У то вријеме, у Будви је био

штаб Ловћенског одреда, са кња-

зом Петром на челу. Са књазом и

са његовим друштвом се дружио и

картао. Послије свађе са књажевим

ађутантом, изазвао га је на двобој и

др Јово Вуковић (1888-1961)

од њега, у непоштеној борби, добио

ударац сабљом...

Паштровићи – аустријски држављани, који су били добровољ-

ци у црногорској војсци, послије капитулације Црне Горе нијесу

смјели чекати повратак старе власти. Са братом Ивом, синовцем

Ником и бројним земљацима Јово је прешао Албанију, заједно

са српском војском. Била је то за њега прилика да се сретне са

најтежим интервенцијама у љекарској и хирушкој пракси. На

острву Виду, плавој гробници српске војске, хиљаде умрлих од

тифуса бацани су у море. Од тифуса разболио се и ђед Иво, Јовов

брат: санитарци су га сматрали умрлим и спремали се да га баце

у море; Јово је наишао, препознао брата, установио да није мртав;

издвојио га од умрлих – и спасио му живот.

Солунски фронт био је пресудан за будућу судбину Јова Вуко-

вића. На познатом процесу против Аписа и његове завјереничке

организације ‘Црна рука’, Јово је својим свједочењем штитио једног

Аписовог сарадника и спасио му живот. Ово Јовово свједочење није

259

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

У доњем реду, други слијева ђед Иво, до њега ујак Нико

му опроштено: југословенске власти забраниле су му повратак у

домовину! Отишао је у Италију; придружио се бројној црногорској

емиграцији у тој земљи. У Болоњи 1919. године стиче диплому

доктора медицине и хиругије. Постаје италијански држављанин,

и жени се Италијанком из Нетуна. У браку са Аном, рађају се двије

ћерке: Ђулијана, будући доктор хемије, и Марија-Тереза, службени-

ца. У Италији Јово постаје војни хирург. Учествује у интервенцији

италијанских снага против Републиканске армије у Шпанији; у

Абисинији је са италијанском војском у освајачком походу против

ове афричке земље. Тамо се упознао и спријатељио са генералом

Пирцијем Биролијем; обојица страсни ловци, доживјели су разне и

узбудљиве пустоловине у лову на дивљач у тој земљи.

Добро ситуиран, Јово позива брата Ива да му доведе најмлађег

сина Мирка у Италију, да га школује. Иво са Мирком одлази у

Нетуно, али Јовова жена није хтјела да Мирко остане. Ђед Иво се

огорчен враћа кући, и од тада, све до тренутка када се појавио на

вратима наше куће у Будви, о Јову се ништа није знало.

260

Културна баштина II Избор

Стара Будва, с лијеве стране: кућа и радња Луке Лукетића

Нијесам запамтио многе детаље о Јововом боравку у Будви,

али његов лик и сусрет са њим остао ми је неизбрисив. Запамтио

сам шетњу са Јовом кроз град. Моји осјећаји били су двојаки: било

ми је мило што је он, мој ђед, пуковник – хирург, што су га при

сусрету морали поздрављати италијански војници и официри. Са

друге стране, била ми је мука да шетам са униформисаним пуков-

ником италијанске војске, па макар је и љекар, тим више што је

на грудима носио више ленти за одличја, која је добио у Италији.

Али, Јовов долазак у наш крај био је за ујака Ника судбоносан:

као на Виду, када је спасио ђеда Ива, тако и овај пут спаси и ујака

Ника. Посјетио га је у затвору: обећао је да ће га ослободити, па

је отпутовао на Цетиње, код генерала Пирција Биролија – свог

познаника, у то вријеме команданта окупаторских снага у Црној

Гори. Искористио је боравак на Цетињу и да врати дуг бившем

ађутанту књаза Петра, за ударац сабљом из 1915: вратио му је јед-

ном шаком по лицу...

261

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Нико је био пуштен на слободу. Јово је код родбине на Прије-

ворцу боравио краће вријеме; уграбио је да оде у лов; да се види

са мјештанима. Покушавао је да помогне у легализацији једног

броја бораца који нијесу били осумњичени као комунисти. За

Јова је долазак у Будву био срећан: његову јединицу на путу за

Пљевља партизани су напали и уништили.

Послије завршетка рата, поново се дуго ништа није знало о Јову.

Мој брат Стево посјетио је Италију десетак година након рата; по-

тражио га у Нетуну и тамо су се и срели. Након тога услиједила су

ријетка писма са једне и са друге стране. Посљедње Јовово писмо,

прожето чежњом за родним крајем и родбином, стигло је ујаку Нику

почетком 1959. године. Распитивао се о родбини, о пријатељима;

пита Ника је ли славио Крсно име; ко је платио главом за издајство;

моли га да му о свему пише. При крају писма Јово поручује: ...“ и

буди сигуран да ћу оставити моје кости у Манастиру Градишта.“

Наша Амбасада у Риму обавијестила га је да може слободно доћи

у Југославију. Но, за то је било касно. Жеља да своје кости остави

пред манастир Градиште није му испуњена: разболио се од упале

плућа, и умро у Нетуну 1961. године. Пред смрт је пожелио да му

на гроб у Нетуну донесу грумен паштровске земље...

Што мене веже за ђеда Јова? Зашто се из дјетињства присјећам

њега, и сада пишем овај запис о њему?

Послије дугогодишњег боравка у емиграцији вратио сам се у

домовину – са породицом: супругом Нином Александровном, ру-

ском држављанком, и четворогодишњим сином Милорадом. Зов

завичаја ми је био добро знан; живећи вани, само у сновима сам

могао бити са мојима у Будви. У одсудним тренуцима и ја сам

размишљао гдје ће ми бити гроб; да ли ће га неко од Лукетића

икад посјетити и запалити свијећу?

Када сам из писма његове ћерке Марије-Терезе сазнао о Јововој

жељи да му се на гроб донесе земља из завичаја, нијесам се дво-

умио: одлучио сам да то урадим. У округлу дрвену кутију, обли-

ковану у стилу народног стваралаштва, напунио сам земљу узету

са његове родне груде. Заједно са Нином, упутили смо се колима

за Нетуно. Од Рима, шездесет километара удаљен, град Нетуно

262

Културна баштина II Избор

налази се на обали Тиренског мора: има преко четрдест пет хиљада

стновника и припада Римској регији. Први сусрет са становницима

Нетуна доживјели смо на бензинској пумпу у граду. Зауставили

смо се да напунимо гориво, и да се распитамо за породицу Јова

Вуковића. При помену његовог имена радник на пумпи распричао

се о њему увелико: „Како да не знамо доктора Вуковића, одличног

доктора – хирурга, дивног и омиљеног човјека. Сви су га у Нетуну

добро знали и вољели; био је он народни љекар – комуниста“, завр-

шио је причу и показао нам како да нађемо његову кућу. У Јововом

дому су нас очекивали: супруга Ана, омања, мршава и старија жена

и кћерка Марија-Тереза – права Црногорка, висока, згодна жена,

мојих година. Сусрет је био срдачан; приче није фалило; у почетку

сам се мучио мало са језиком, али проговорих, без проблема. До-

говорисмо се да посјетимо гробље и понесемо земљу. Пролазимо

поред великог уређеног војног гробља америчких војника, који су

погинули приликом искрцавања савезника; мало даље је градско

гробље. Дођосмо до Јововог вјечног почивала: велика приземна

четвороугаона мермерна гробница са четири уграђана мермерна

питара на њеним угловима, са цвијећем; у средини натпис: Giovani

Vukovich. Дужим ћутањем одасмо пошту преминулом; отворих ку-

тију и донијету земљу насух у питаре са цвијећем. У име све његове

бројне родбине у Црној Гори, опростих се од ђеда Јова на српском

језику; по нашем обичају, Нина и ја запалисмо свијеће. Заплака се

Нина прва, па за њом жена и кћер: ороси се Јовов гроб сузама.

У туђини, Јову се испунила посљедња жеља – на гроб му доне-

сох груду родне земље!

Зашто се Нина на гробу тако расплакала? Негдје у дубини

своје душе схватила је колико су далеко гробови њених предака

– негдје преко Волге. Нина почива данас у Будви: завјетујем се

да ћу и на њен гроб донијети грумен руске земље; даће то њеној

души трајни покој, а мени у болу – олакшање.

Будва, 20. октобра 2010

Лујо

263

ЗА БЕОГРАД, ДЕЦЕМБРА 1944.*

На дан 22. новембра 1944. године борци Прве Бокешке бригаде и

Которско-приморског партизанског одреда ослободили су Будву.

Тог дана, као 17-огодишњак, поносно сам корачао у строју Брајић-

ке чете, улазећи у ослобођени град. За мене је то био посебан до-

живљај: Будва је моје родно мјесто, ту су ми отац, мајка, сестре,

родбина и другови; нијесмо се поодавно гледали, зажељели смо

се сусрета и слободе, патње је било премного.

Петнаестак дана послије ослобођења позвао ме је Јоко Боре-

та у Команду мјеста која је, колико се сјећам, била у новој кући

Медина, у староме граду. У то вријеме Јоко је био замјеник ко-

манданта Бокешке бригаде и, као првоборац, утицајна личност у

нашем крају.

„Знам да си ти скојевац, из добре си куће, имаш малу матуру

и препоручили смо те да идеш у Београд, у Војну академију и

даље у Русију, на школовање“, саопштио ми је Јоко. Мојој радости

није било краја: толико сам маштао о Београду, а о Русији да и не

говорим. Требало се одмах спремити за пут и у Никшићу јавити

се у штаб Другог ударног корпуса.

Рано ујутро 12. децембра 1944. једним старим аутомобилом

кренуо сам преко Котора и Рисна за Никшић. Отац ме испратио и

дао ми за пут једну лијепу струку. Мајка није знала за мој одлазак,

била је отишла у Петровац, у родбину, не би ли набавила нешто

хране за кућу. Тешко јој је пао мој одлазак без опроштаја и сјећам

се из њене касније приче да је грдно замјерила Луки, моме оцу,

*

Преузето из: Записи из Русије, Будва, М. Лукетић, 2002, стр. 9-18. (Прим. ур.)

265

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

што није покушао да ме задржи да не идем из Будве. „Како си га

могао пустити, знаш да не знамо гдје је Стево и да ли је жив, а ти

пушташ другог сина да иде из куће, да останемо и без њега?“

Какав сам био у то вријеме, сигурно ме нико не би зауставио;

слично сам урадио и при одласку у партизане: никога нијесам из

куће питао, и кад је мајка дошла на Гору паштровску да ме види,

рекли су јој: „Он ти је отишао у Брајићку чету“.

Кола којима сам кренуо за Никшић возио је Јосип Рус, руски

емигрант, доброћудни и омиљени човјек у Будви. Зауставили смо

се наврх Топлиша: изашао сам из кола и упутио се у оближње село

Пријевор да зовем мог доброг друга Милана Рађеновића, који је,

исто као и ја, одређен да иде у Војну академију у Београд. Куцам

на врата куће. Милан је још у кревету; отвара ми његова мајка

узбуђена и забринута; одлази јој син јединац. Нема се времена

за чекање, опроштај траје кратко, суздржане мајчине сузе прате

Милана и ми настављамо за Котор.

У Котору смо се зaдржали кратко; у Среском комитету СКОЈ-а

дали су нам коверат са документима; посјетио сам Марицу Вуко-

вић, сестру нашег кума Ника Рајковића, и оставио код ње струку.

Говорило се да ћемо из Никшића путовати авионом за Београд,

због тога мислио сам да ми струка неће бити потребна. Пролази-

мо кроз Рисан и пењемо се вијугавим и изрованим путем према

Леденицама. Рисан је тих децембарских дана изгледао аветињ-

ски: трагови крваве борбе коју су партизани водили са Њемцима

за ослобођење Боке били су видљиви на сваком кораку. Kровови

болнице и многих кућа оштећени гранатама енглеске батерије

која је тукла њемачке положаје у Рисну. Уз пут наилазимо на још

неуклоњене убијене коње и стоку. Све говори да је овдје вођена

права битка са ушанченим Њемцима који су штитили повлачење

својих јединица из Боке према Подгорици.

У Никшић смо стигли негдје око подна и јавили се у Штаб Дру-

гог ударног корпуса. Група одређена за одлазак у Београд била

је већ отишла из Никшића и заноћила у Даниловграду и нама је

наложено да без одлагања кренемо у Даниловград и придружимо

се групи. О путовању авионом за Београд нема ни говора. У Штабу

266

Културна баштина II Избор

су ми као вођи групе издали објаву датирану 13. децембра 1944.

у којој стоји: ‘Објава за друга Лукетић Мира и три друга који се

упућују у Врховни Штаб’. Штамбиљ и печат Штаба Другог удар-

ног корпуса; у потпису: ‘За Штаб корпуса, за персонално одјељење

Саво Жарић’. (Пуковник Саво Жарић убијен је на Голом отоку.)

Данас се не могу сјетити ко су, осим Милана и мене, били остала

двојица који су упућени у Врховни штаб. Питао сам Милана, он

мисли да је са нама био и Митар Рафаиловић, из Бечића.

Крећемо за Даниловград и у сумрак стижемо и придружује-

мо се групи за одлазак у Београд. Ноћ у Даниловграду била је

немирна; с времена на вријеме њемачка артиљертија из рејона

Спужа испалила би гранату у правцу наших положаја, толико да

нам поремети сан. И заиста, у томе су успијевали: таман заспиш,

а ево екплозије негдје у близини. Касније, као артиљерац, учио

сам да се таква гађања зову ‘паљба на узнемиравање’. Раном

зором, отпочела је јака артиљеријска паљба из топова енглеске

батерије која се налазила на положају у предграђу Даниловгра-

да. Одјекивале су експлозије по обронцима Спушког брда, које се

267

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

од дима и прашине није видјело. Изгледало је да се брдо руши.

Прилазио сам артиљерцима, гледао како умјешно баратају тех-

ником, како брзо и ефикасно пуцају на непријатеља. Ту, у Дани-

ловграду, негдје скривено у мени појавила се и жеља да будем

артиљерац. Тада нијесам слутио да ће то заиста и бити моја војна

професија.

Борба за ослобођење Подгорице била је у пуном замаху. Поред

јеке артљеријских граната, пушчане ватре и митраљеских рафала,

чује се непрестани гул савезничких авиона који су као осе кружи-

ли изнад града и сипале на њега смртоносни товар.

Требало је заобићи Подгорицу и наша група, или боље рећи

одред, кренуо је из Даниловграда и преко Загарача и Кокота сти-

гао на Морачу. Тих децембарских дана ријека је била набујала,

вода хладна, вријеме вјетровито, али без падавина. Први пут сам

на ријеци, и онако немирну треба је прећи на омањим чуновима.

Вјештим веслањем и усмјеравањем према другој обали мјештани

из околних приобалних села са успјехом су обавили овај задатак.

Настављамо пут за Тузи; ту и ноћимо.

Ријеч-двије о саставу и броју нашег одреда. Чини ми се да нас

је отприлике било сто педесет људи. Милан каже да се њему чини

да нас је било знатно мање, највише педесетак; питао сам и друга

Божа Мартиновића, који је у истој групи био и он каже да мисли

да нас је било око двије стотине. Ето, колико су различите оцје-

не учесника истих догађаја након педесет година. Одред је био

састављен од искусних бораца из Црне Горе и Херцеговине, који су

као кадар послати у Београд на руководећа мјеста у војсци и ОЗНИ;

затим, било је нас младих бораца који смо послати на школовање,

а придружила нам се била и једна мања група пилота који су из

Египта дошли у земљу и требало је да се укључе у састав наше

авијације. Знам да је међу њима било Словенаца. Не сјећам се ко

је био војни руководилац одреда, Божо каже да је то био Драгиша

Ивановић. Знам да је првоборац Ристо Ђурашевић, из Тудоровића,

био у нашем одреду и да је имао неку руководећу улогу.

Дан прије нашег доласка Њемци су напустили Тузи, повла-

чећи се из Скадра према Подгорици. Спавали смо у некој већој

268

Културна баштина II Избор

просторији на слами, гдје су прије нас ноћили Њемци. Частили су

нас богато: напунили смо се вашки, да је то била страва од гамади.

Њих смо, са онима покупљеним узгредно, донијели у Београд,

након вишедневног путешествија. У Тузима се деси несрећни

случај који однесе живот једног младог водника из Херцеговине.

Његов најбољи друг замијенио је код једног Албанца пушку за

италијански пиштољ ‘берету’. Не знајући да је пиштољ пун опа-

лио је метак који му је кроз длан лијеве руке прошао и погодио

друга директно у уста. Остао је на мјесту мртав. Видјевши што је

урадио, иако и сам рањен, покушао је да се убије, али су га борци

спријечили. Та сцена ми је остала у сјећању и у току војничке

каријере опомињала да као руководилац предузимам најоштрије

мјере против непрописног руковања оружјем.

Проклетије су пред нама; у школи сам учио о овом високом

планинском вијенцу који захвата сјеверни дио Албаније и јед-

ним дијелом улази у нашу земљу. Бијеле се од снијега врлети,

кажу нам да морамо туда. Рано јутром, у строју, један за другим,

напуштамо Тузи. Успут сријећемо албанске партизане који зајед-

но са нашим јединицама учествују у борбама око Подгорице; са

бојишта носе и рањенике.

Док смо се кретали равницом, недалеко од Тузи, појавио се

изнад нас, у ниском лету, савезнички ловачки авион ‘спитфајер’;

машемо му и радујемо се што нас савезници подржавају. Слиједи-

мо лет авиона који се послије заокрета усмјерио директно на нас.

Очито, пилот нас није препознао и спремао се за напад. По коман-

ди, разбјежали смо се с једне и са друге стране пута и бацили се

на земљу. Услиједили су рафали из његових крупнокалибарских

митраљеза; комадићи земље са прашином летјели су у ваздух;

припијени уз земљу дочекали смо крај његовог напада. Другог

залета није било; подигосмо се на ноге, срећом нико није страдао.

Почиње успон, преко Куча ступамо у Албанију и крећемо се

према Врмоши, мјесту на самом сјеверу ове земље, у срцу Про-

клетија. Водич нас води планинским стазама, усјеченим у пади-

не врлети, од једног превоја до другог, на висинама преко 1.500

метара. Боже, чинило ми се да нема краја овоме путу: пењеш се

269

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

навише, дођеш до превоја и надаш се да је ту крај успону, а оно

пред тобом се отвори нова снијежна бјелина, нови висови, нови

превоји преко којих морамо прећи да бисмо стигли у Врмошу.

Вјерујем: да данас прођем тим путем, као туриста и љубитељ

природе, опуштен и са фото апаратом у руци, био бих очаран ље-

потама ових планина, контрастом пејсажа, богатством флоре и

фауне, осјећајем да се налазим у дјелу природе који људска рука

није још дотакла, гдје ‘благодети’ цивилизације нијесу нарушиле

мир и еколошку равнотежу.

Али, у децембру 1944. прелазећи преко Проклетија био сам

обузет другим мислима и осјећањима. На жалост, није то била

прилика да могу застати, одморити се и на миру разгледати пре-

дио који се толико разликовао од пејсажа моје родне Будве и њене

околине. Са пушком о рамену, газећи снијег, нијесам смио изо-

стати из колоне, која се планинским стазама растегла толико, да

јој чело понекад и није било

видно.

На почетку марша упозо-

рени смо да нас балисти могу

напасти и да морамо бити на

опрезу. Упозорење није било

без основе: негдје на средини

пута, дубоко у планинском

масиву, наша извидница наи-

шла је на засједу. Отпочело је

пушкарање. Увидјевши да нас

нијесу изненадили, нападачи

са бијелим капицама на глави

разбјежали су се, а ми смо на-

ставили пут према Врмоши.

Рекох да струку оставих

у Котору. А шта је то струка,

питали су ме моји када сам је

Бакрорез из путописа Шарла Иријара по

поменуо; објасних: комад тка-

Црној Гори (обј. 1878.)

нине, дужине и до два метра,

270

Културна баштина II Избор

дупло сложен, ширине око пола метра, са ресама са обје стране;

ткан је од домаће вуне и обично фарбан у тамно плаву боју, са

уметнутим разнобојним шарама; носи се преко рамена, а служи

као огртач и као простирка. На Чермаковим уљима, цртежима Ва-

лерија, Звјежине и других сликара, види се да је струка, уз оружје,

редовно приказивана као дио ношње Црногораца у походу. Како

би ми сада у Проклетијама ова струка ваљала!

Обучен сам доста слабо: носим џемпер од грубе домаће вуне,

који ми је мајка исплела; то ми је главни чувар од мраза који је у

послијеподневим сатима, а нарочито са наступом сутона, царовао

у планини. Но, студен је била и подстрек: стати се не смије, треба

корачати, ходати што брже, само се тако можемо сачувати од мра-

за, само тако можемо стићи до Врмоше.

А Врмоша ми се у том часу чинила као мјесто спасења; стићи

до ње, значи остати жив. Из тог сазнања црпио сам посљедње

снаге да не заостајем, да се држим средине колоне, да се у мраку

не изгубим; да, напокон, негдје у вријеме када је ноћ завладала,

стигнем са друговима у Врмошу. А нијесу сви дошли: неколици-

на су остала смрзнути у проклетијским гудурама, сјели су да се

одморе и више нијесу устали. Ко зна колико би нас тамо остало

да је тог дана била мећава. Би ми јасно зашто се ове планине зову

Проклетије.

Лавеж паса наговијестио је да се приближавамо насељу: реко-

ше, стигли смо у Врмошу. Распоредише нас по кућама; нас десетак

одређени смо у једну повећу кућу на спрат; подсјећала је на кулу.

Домаћин – Албанац, нерадо нас је примио; одбијао је да нам да

храну, правдајући се да је нема. Зна се шта у таквим приликама

ради свака војска; натјерали смо га да запали ватру, скува качамак

и дâ нам сира и млијека. Сити легосмо на прострту сламу и заспа-

смо. У цик зоре буде нас, треба наставити пут, треба из Врмоше,

истог дана, стићи у Пећ.

Педесет пет година је прошло од овог хода по мукама; узео

сам карту у руке, гледам и мјерим: од Тузи до Врмоше, ваздушне

линије, удаљеност је 50 километара; значи да смо тога дана, а био

271

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

је то 15. децембар 1944. године, прешли у једном даху више од 60

километара; нема збора – био је то прави војнички подвиг.

Јутро у Врмоши било је без падавина, али облачно; врхови

планина у невидјелици; наговјешаји су указивали да ће тога дана

бити снијега. Мада је пред нама био дуги пут, расположење је

било добро. Напили смо се млијека, најели скорупа са руметино-

вим хљебом и орни кренули према Гусињу. Планинским стазама,

негдје пречицом, савлађивали смо успоне које су нас дијелили

од Гусиња, прешли границу, и долином једне рјечице, напокон,

спустили се у ово мјесто.

Без задржавања настављамо пут за Плав. Пут нам је подногу;

лијево од нас Виситор, највисочија планина са благим падинама

покривеним снијегом; врхови се не виде, свјежи снијег их полако

наткриљује и спушта се све ниже. Грабимо колским путем до-

лином рјечице и поред језера заобилазимо Плав и идемо према

Чакору. Ако ме сјећање не вара, овај високи превој, на надморској

висини око 2.000 метара, нијесмо прешли колским путем, него су

нас водичи провели пречицом; било је то напорније али краће и,

што је најважније, успјели смо савладати планину, а да нас снијег

није ухватио. Тек смо се почели спуштати у Руговску клисуру, по-

чео је снијег и није престајао све до Пећи.

Промрзли и покисли стигли смо у Пећ; ноћ је била већ завлада-

ла. Знало се за наш долазак и представници народне власти су нас

дочекали и распоредили по кућама. Смјештен сам у једну српску

кућу; домаћица ме радо примила и богато угостила. Највише сам

уживао у изобиљу бијелог домаћег хљеба. За све године рата ово

је била прва прилика да се до миле воље наједем бијелог хљеба.

Иако сам домаћицу упозорио да сам ушљив, није било друге него

да спавам у постељи. Нијесу сви прошли овако лијепо као ја са

смјештајем и пријемом, жалила се достина.

Пећ ми се урезала у сјећање и по томе што сам на пијаци ви-

дио право богатство разноврсне хране, воћа и поврћа, нарочито

је било много јабука; изгледало је као да рата овдје није ни било.

Метохија је богата земља и хране има довољно.

272

Културна баштина II Избор

Из Пећи пут нас је водио преко Косовог поља, поред Пришти-

не, ка Косовској Митровици. Пролазимо поред Газиместана, мјеста

српске епопеје. Када смо били дјеца мајка нам је често говорила

народне пјесме о Косовском боју; нарочито се сјећам пјесме Смрт

мајке Југовића. Знала је она све те пјесме напамет и са жаром пре-

носила тај косовски дух на све нас. Мој отац је 1939. године ишао

на велику прославу 450. годишњице Косовске битке, а ево сада и ја

пролазим тим мјестима и подсјећам се на мајчине и очеве приче.

Косовску Митровицу сам запамтио по томе што сам видио ве-

лика разарања од бомбардовања савезничких авиона.

Београд, крај 1944.

Настављамо пут према Куршумлији. Снијег пада, ми прола-

зимо кроз Куршумлијску бању, виде се трагови рата на сваком

кораку. Ту су се против Њемаца борили дјелови бугарске армије,

заједно са Народноослободилачком војском. У Куршумлији смо

ноћили. Први пут сам пробао врућу шљивовицу; овдје је пију,

малтене, као чај. Одлично ми је пријала, угријала ме и ораспо-

ложила послије тако дугог и напорног пјешачења. Даље према

273

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Нишу ишли смо преко Прокупља. Пролазећи тим дијелом Србије

чудио сам се мноштву црвених паприка које су у низовима виси-

ле на тријемовима, амбарима и фасадама сеоских кућа. Нијесам

сигуран да ли смо ту у Прокупљу, или раније у Куршумлији, оста-

вили наоружање. Предао сам пушку, више ми није била потребна,

а без ње лакше ми је било и пјешачити.

Сјећања на боравак у Нишу везана су за спавање у градској ка-

фани, у центру града. Уморни и вашљиви саставили смо кафанске

столове и полијегали на њих. Било је мало мјеста, па смо се на

столовима поређали један уз другог као сардине у конзерви. Због

ушију свјетла нијесмо гасили. Испред мене лежи Милан; гледам

како се по његовим леђима крећу вашке горе доље; када ћемо се

од њих ослободити?

У Нишу смо морали чекати неколико дана, јер је мост на Мо-

рави био срушен. Чамцима смо се пребацили преко ријеке, сјели

у воз и кренули према Београду. Након 15 дана путовања - стигли

смо у Београд уочи Нове (1945.) године.

274

МИТРОВДАН – МОЈА СЛАВА*

Да ли вјерујете Бога, зависи од вашег погледа на свијет, од ва-

шег сазнања, ваше воље и убјеђења. Замислите што би било са

људима да нема вјере; да нема божјих заповијести; да не постоје

моралне норме; да не постојe нада, вјера и љубав; да не постоји

страх од суда божјега за недјела која људи једни другима чине? И

овако зла на овом свијету има премного. Колико је само Свети Пе-

тар Цетињски, клетвама које је у посланицама слао племенима,

братствима и појединцима у Црној Гори, спријечио зла – људи су

се бојали његовог проклетства.

Паштровићи, племе којем и ја припадам, хришћани су пра-

вославне вјере. Хришћанство су примили у доба Византије. При-

мајући хришћанску вјеру, паштровска племена и братства узимала

су поједине светитеље за своје заштитнике. Тако је настала крсна

слава – култни и јединствени празник код српског народа. Слава

се слави још од старих времена и тај празник је и у вријеме по-

сљератног, социјалистичког друштвеног уређења и доминације

комунистичке власти, када је атеизам био званична доктрина, у

народу слављен, упркос забранама и партијским ограничењима.

Током више вјекова у паштровској комунитади слободни сеља-

ци су имали широку самоуправу – владала је народна демократија.

Иако су се добровољно стављали под доминацију разних господа-

ра, најдуже под власт Млетачке републике, Паштровићи су ужи-

вали староставне привилегије које су им омогућиле да сачувају и

развијају народно стваралаштво, друштвени живот, вјеру, језик и

*

Преузето из: Паштровски алманах III, Свети Стефан – Петровац, НВУ „Паштровски алманах“, 2017, стр. 267-271. (Прим. ур.)

275

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

обичаје. Зато су Паштровићи познати у Црној Гори, Србији и свије-

ту не само по природним љепотама, по свјетски познатим љето-

валиштима и плажама које красе Паштровску ривијеру, него и по

бројним културно-историјским споменицима из антике, средњег

и новог вијека; по слободарском духу, по плејади истакнутих

личности које су својим радом и стваралаштвом пренијели славу

паштровског имена далеко за предјеле свога завичаја.

На простору Паштровића саграђене су многе цркве и данас их

има више од педесет; манастира има шест, од којих четири тради-

ција везује за српске владаре из породице Немањића. Бројне пра-

вославне цркве и манастири казују да их је народ током вјекова

градио као заштитнике од иновјераца и свих других силника који

су настојали да им промјене вјеру, националност, обичаје и језик.

Заиста, Паштровићи могу бити поносни на своју историју, јер су

у Црној Гори ријетка племена у којима није било случајева тур-

чења. Митровићи, једно од дванаест већих паштровских племена,

славе Митровдан, а то је уједно и слава братстава која припадају

овом племену, а имају друго презиме. Код Срба је Митровдан

пета слава по броју слављеника, а Руси га сматрају за заштитника

Сибира. Митровдан се слави сваке године 8. новембра и посвећен

је великомученику Димитрију Солунском Мироточивом, који је

живио у IV вијеку; био је солунски војвода и ту дужност је нас-

лиједио од свога оца. Димитрије је прихватио хришћанство које је

у то вријеме било забрањена вјера. Цар Максимилијан га је утам-

ничио и наредио његово убиство. Димитрије је сву своју имовину

раздјелио сиромашнима. Хришћани га славе као великомученика

и вјерују у његову исцелитељску моћ.

Братство Лукетићи припада племену Митровићи, па је зато

Митровдан и њихова слава. Братство је добило презиме по Лукети,

који се у паштровским исправама помиње у XVII вијеку. Из села

Врбе, Лукетићи су се, међу првима, преселили на Свети Стефан. Ту

су имали неколико кућа и магазина. Били су добростојеће братство:

располагали су са преко 500 коријена маслина у околини Светог

Стефана, имали су пашњаке и шуму на Паштровској гори; произ-

водили су доста уља, које су држали у великим каменим пилама.

276

Културна баштина II Избор

Поред пољопривреде и маслинарства, бавили су се риболовом

и трговином. Помињу се и као учесници у гусарским подухвати-

ма. У печалбу су најчешће ишли у Цариград и Америку.

Иако нису били велико братство, били су познати као несавитљи-

ви, пркосни људи, склони самовољи и непоштовању одлука банка-

де – паштровског изборног органа власти. Познат је процес који се

1700. године водио у Котору против тројице браће Лукетића: Ника,

Стефана и Крста. Паштровска банкада их је оптужила да не поштују

њихове одлуке, да држе кључеве Светог Стефана, да у град пуштају

само оне којима они дозволе, да се понашају насилнички. Которски

провидур, представник Републике Венеције, амнестирао је браћу

Лукетић на дан Светог Трипуна, светитеља и патрона града Котора.

Лукетићи особито поштују владику Петра I – владара црногор-

ског, чијим су благословом продужили лозу. О томе се у породи-

ци сачувало предање које се преносило с кољена на кољено.

Мој чукунђед Илија, који је живио на Светом Стефану, био је

побожан и виђен човјек. У то вријеме свештеник Франо Љубиша,

чија је парохија обухватала села Тудоровићи, Близикуће и Свети

Стефан, остарио је и није могао да обавља свештеничке дужности,

тако да за славу кућа није могла бити освештена и окађена. Зато је

Илија Лукетић, у договору с Ником Рађеновићем и Радом Вукче-

вим, одлучио да за свештеника изабере Крста Љубишу, унука попа

Франа, који је и сам желио да постане поп, пошто му је ђед остарио.

Да би ову своју одлуку озваничили, они су издали исправу која по-

чиње, као и свака друга исправа коју је издавала банкада, ријечима:

„У име Христа, амин, на Светом Стефану, 1790. године.“ У одлуци су

написали да именују Крста Љубишу за попа. Исправу су потписа-

ли: Илија Лукетић, Нико Рађеновић и Раде Вукчев, а канцелијер је

био Јово Кажанегра. Тако Крсто Љубиша постаде поп, одлуком ове

тројице Паштровића. Они су на овакав чин били приморани, јер

нијесу могли чекати да им владика, у редовној процедури, руко-

положи Крста за попа, а требао им је свештеник да обавља обреде

за славу и за друге празнике, за крштења и сахране. Оригинал ове

исправе чува се у архиви владике Петра I на Цетињу, а објавио ју

је Душан Вуксан. Чињеница да се исправа налази у владичиној

277

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

архиви, свједочи да је њу Илија послао владики у Стањевиће, гдје је

у то вријеме владика највише боравио, јер је знао да само он може

Крста рукоположити за правога попа.

Но, послије тога, десетак година касније, деси се пресудан сусрет

Илије са владиком Петром. Илија бијаше већ у годинама, мушког

потомства није имао, па је тако лоза Лукетића била у опасности

да се затре. На Митровдан, митрополит црногорско-приморски Пе-

тар I сишао је са Стањевића и дошао у походе Паштровићима. Том

приликом је боравио и на Светом Стефану. Ђед Илија је познавао

владику, па га је позвао на славу у кућу, која се налазила на самом

улазу у град. Како је владика био висок човјек, приликом уласка у

кућу закачио је камилавком за горњи праг и она му паде.

„Не прокуни, владико“, рече ђед Илија.

Владика подиже три прста, прекрси се и рече: „Нека је благо-

словена ова кућа и нека се у њој роди мушко чедо.“

Послије неког времена раз-

боље се и умре Илијина жена, а

он се ожени млађом Паштров-

ком. Она му роди два сина:

Луку и Мира. Тако се продужи

мушка лоза наше куће. Лукин

син Стијепо, мој ђед, бјеше ве-

ома побожан човјек. У кући је

било више старих икона, а ис-

под иконе Свете Тројице, старе

више вјекова (данас се чува

у мојој ку ћи), никада се није

гасило кандило. Међу њима,

најљепша од свих била је руска

икона Св. Димитрија, коју је ђед

Стијепо донио из Цариграда.

Стијепо је имао три сина:

Ника, Петра и Луку. Нико и Пе-

Владика Петар I Петровић Његош, књижна тар нијесу имали дјеце, а Лука,

илустрација из 1895.

мој отац, солунски добровољац,

278

Културна баштина II Избор

оженио се тек послије Првог свјетског рата. Мајка ми је причала како

су сви од ње очекивали да роди мушко дијете да би се лоза наставила:

прво је родила сестру Брану; друго дијете била је сестра Зора, а треће

дијете, које се родило на Митровдан, био је мој брат Стеван.

Тај догађај, његово рођење, донесе неописиву радост нашој

кући и родбини: ђед Стијепо је највише благосиљао Бога и Светог

Димитрија, који подарише дому мушко чедо. Тако у кући, поред

славе, почесмо славити и Стевов рођендан.

Из раног дјетињства памтим Митровдан као празник и све

догађаје у вези с тим даном: поспремала се кућа, долазио је поп

Ђуро, палило се кандило испод иконе Светог Димитрија, носио

сам проскуру у цркву, дочекивали смо госте, правио се свечани ру-

чак... Кад је слава била посна, обично се за тај дан спремала риба,

скаква – бојанка, која је из Скадарског језера у новембру долазила

у море да баци икру. О самој слави и свецу нијесам знао много,

а није ме то посебно ни занимало. Највише сам се радовао до-

ласку једног госта, Николе Кнежевића, барјактара црногорског са

Цетиња, татиног пријатеља. Никола је долазио обучен у народну

ношњу, са револвером за појасом. Обично би послије ручка нама

дјеци показивао неке трикове којима смо се веома чудили.

Свечани ручак приређиван је у салону који се налазио у великој

пространој соби на првом спрату наше куће у Старом граду. Соба

је заиста изгледала свечано: бордо бидермајер намјештај дјеловао

је раскошно; на средини собе налазио се велики четвороугаони

масивни сто са изребареним ногарама, који се могао проширити,

а уз сто су ишле лијепе стилске столице за ручавање; под је био

од равних дасака, офарбан у бордо, застрт великим ћилимом, који

су моји позајмљивали властима када је Тито први пут долазио

у посјету Будви; плафон је био у шарама и сликама уоквиреним

вишебојним линијама; на лијевој бочној страни зида собе висио

је велики рукотворни ћилим са мотивом југословенске круне; у

прочељу собе налазио се креденац са украсима, а поред врата,

витрина са библиотеком. Сјећам се, имали смо комплет издања

Српске књижевне задруге. Мој ђед Стијепо је био претплатник, а

отац је наставио са претплатом. Та библиотека је за мене, за моје

сестре и брата, била права ризница знања и образовања.

279

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

За вријеме ратних година, година страдања, патњи и оскудице, у

нашој кући обиљежавали смо Митровдан и Стевов рођендан веома

скромно. Сјећам се Митровдана 1942. године. Један очев пријатељ

из Војводине, поклонио му је шунку. У то вријеме, за нас је то било

незамисливо јело. Отац је одредио да ћемо је јести за славу и Стевов

рођендан. Мој брат Стево је тада био затворен у логору у Будви, а ја

сам као дјечак њему и друговима редовно доносио воду и понешто

хране. Шунка је била намјењена и њему за рођендан. Међутим, де-

сило се да је шунку, са полуотвореног прозора на првом спрату, гдје

је мајка оставила да се хлади – неко украо! Много смо је жалили.

Тако Митровдан и Стевов рођендан прођоше без шунке.

Рат, окупација и Тринаестојулски устанак мене су дефинитив-

но, као омладинца, сврстали на страну Народноослободилачког

покрета. Постао сам скојевац. Активно сам радио за покрет и као

седамнаестогодишњак, заједно са борцима корачао у строју осло-

бодилаца Будве 22. новембра 1944. године.

У децембру 1944. упућен сам у ослобођени Београд и постао

питомац прве генерације Војне академије, а средином априла

1945, по одлуци југословенске владе, упућен сам на школовање

у Совјетски Савез. За вријеме мог трогодишњег школовања у ар-

тиљеријским училиштима студирао сам и марксизам – лењини-

зам. Прихватио сам ту идеологију и у мојој свијести се потпуно

изгубио осјећај за поштовање и обиљежавање вјерских празника,

па и наше славе – Митровдана.

Политички и идеолошки сукоби између између КПЈ и КПСС

који су услиједили 1948. утицали су на мене тако да сам одлучио

да се не враћам у домовину. Постао сам официр Совјетске армије,

члан КПСС и совјетски грађанин. Престао сам да пишем мојима

у Будву, а престао сам и да добијам вијести од њих. Такво стање

трајало је неколико година.

Присјећајући се тих далеких, прошлих дана описаћу један до-

гађај који је, такође, везан за моју славу, Митровдан. Живећи у Ру-

сији, прихватио сам празнике које је тај народ славио. Међу њима

су се, по важности, издвајали 7. и 8. новембар, дани када се сла-

вила побједа Велике октобарске социјалистичке револуције 1917.

280

Културна баштина II Избор

године. Седмог новембра 1951, можда први пут послије одлуке да

останем у Совјетском Савезу, осјетио сам се усамљеним. Ухватила

ме је велика жеља да се чујем са својима, да сазнам како су. Слике

из мога завичаја нијесу ме напуштале. Три године су прошле, а да

моји нису знали ни да ли сам жив. Одлучих да одем на пошту и

пошаљем телеграм. Нијесам био сигуран да ли ће телеграм стићи.

Било је то вријеме жестоких сукоба СССР-а и Југославије, али без

обзира на то, нешто ме је тјерало да се јавим. Телеграм је ипак

стигао у Будву. Мајка га је сачувала, и након 65 година држим га

у руци. Текст телеграма гласи: „Лука Лукетић Будва, Југославија.

Поздрављам вас празником Великога октобра. Мирослав. Адрес:

город Сизрањ, Пензинскаја 40.“ На телеграму са печатом поште

у Будви пише: послат из Сизрења 7. новембра 1951. у 20 часова

и 30 минута; стигао у Будву 8. новембра у 11 часова и 30 минута.

Телеграм је стигао баш на крсно име, на славу – Митровдан.

Мајка ми је испричала како је телеграм примила. Упркос пар-

тијском притиску, мој отац је наставио да слави Митровдан. Тога

дана, баш у вријеме ручка, поштар је зазвонио на врата наше куће.

Мајка је изашла на терасу да види ко је: „Стигао вам је телеграм

од сина“, саопштио је поштар. „То нам Стево из Загреба честита

славу“ узвратила је мајка. „Није из Загреба, него из Русије“, рекао

је поштар мајци. Сва усплахирена и радосна сишла је степеницама

с другог спрата да узме телеграм, никада тако брзо за протеклих

тридесет година колико је провела у дому у Будви. Три године је

чекала ову вијест, надала се и вјеровала да јој је син здраво.

„Миро се јавио телеграмом из Русије!“, узбуђено је рекла оцу,

сестрама и пријатељима. „Виђи ти Мињу, из Русије ми честита

Митровдан“, рече поносито мој отац Лука.

Да будем искрен, у то вријеме потпуно сам занемарио крсну

славу. Заборавио сам колико је овај дан битан за нашу породицу,

али, упркос томе, нешто у мојој подсвјести говорило ми је да се

јавим кући и да баш на славу дође радосна вијест да сам жив.

Но, у мом животу у Русији није се само то догодило за новем-

барске празнике. Другог маја 1952, у позоришту, у граду Сизрењу

на Волги, упознао сам Нину Александровну Соловјову. Завољели

281

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

смо се, била је то велика и права љубав. Онако спонтано, одлучисмо

да љубав крунишемо браком, баш у вријеме великих новембарских

празника 1952. године. ЗАКС (одјељење за регистрацију бракова)

није радило за празнике, те смо шестог новембра поднијели зах-

тјев за регистрацију, а деветог новембра, одмах послије празника,

регистровали наш брак. Шестог новембра следеће, 1953. године, у

Саратову, великом граду на Волги, родио нам се син Милорад.

Када сам се у августу 1957, послије више од дванаест година

живота у Совјетском Савезу, вратио у домовину, Лука, мој отац,

још увијек је био жив. Оца сам много волио и поштовао. У многим

стварима био је мој узор. Лука је био свјетски човјек: боравио је

у Америци, живио неко вријеме у Швајцарској, говорио је неко-

лико језика. Био је добар домаћин, противник сваке диктатуре: у

доба Аустро-Угарске монархије истицао се родољубљем и био је

привржен покрету за уједињење са Србијом. Ако не гријешим, на

основу сјећања, рекао бих да је отац поштовао обичаје, славио све

хришћанске празнике, нарочито славу – Митровдан. Редовно је

ишао у цркву, али су то за њега више били обичајни обреди, нас-

лијеђени од предака. Лука је био човјек који је у животу настојао,

и у томе успјевао, да живи у складу са хришћанским врлинама; у

томе је била суштина његове вјере, његове побожности.

То очево поимање вјере и његов однос према традицији пошто-

вали су се у породици. Као ученик основне и грађанске школе у

Будви добијао сам похвале за знање на вјерунауци: пјевао сам у

цркви, читао апостол за празнике, помагао свештенику у обредима,

али се не сјећам да сам се трудио и успјевао да разумјем догме и

вјерујем у њих.

Неспорно је да су хришћанске врлине које сам спознао учећи

науку о вјери и породично васпитање утицали на мене тако да

сам читавог живота настојао да се придржавам тих принципа и

да на њима истрајавам. Зато није чудно што сам, као омладинац,

под утицајем брата Стева и радника кројачке радње ‘Напредак’,

коју је водио комуниста Иво Миковић, прихватио нове идеје, што

се мој поглед на свијет постепено мјењао и добијао обрисе соција-

листичких и комунистичких идеала.

282

Културна баштина II Избор

Св. Димитрије, лево (Манастир Режевић,

црква Успења Богородице)

283

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Са тридесет година вратио сам се с породицом из Совјетског

Савеза у домовину.

Послије завршених студија у Београду, запослио сам се у Цен-

траној библиотеци Црне Горе на Цетињу. Била је то нова прекрет-

ница у мом животу. Топове су замјениле књиге. Традиционалне

вриједности завичаја и породично насљеђе били су теме мојих

првих истраживања. Почео сам да истражујем и објављујем науч-

не чланке и књиге о прошлости Паштровића, Будве и Црне Горе.

Са Цетиња сам се преселио у Будву и постао директор Култур-

ног центра, а касније и директор Историјског архива. Издаваштво

ме је посебно занимало, тако да сам у ИПЈ ‘Медитеран’ покре-

нуо библиотеку Архе, у оквиру које смо издали Јунга, Шестова,

Берђајева, Паскала и Булгакова. Те, и друге књиге које сам читао

и проучавао шириле су кругозор мојих сазнања, помажући ми да

се полако особађам неких догматских погледа на свијет.

Полако сам се враћао и Митровдану, нашој крсној слави. У

почетку, док је отац био жив, славио сам заједно с њим, не забо-

рављајући да истовремено отпразнујем и празник Великог октобра.

Данас је Митровдан за мене култни празник, који славим

заједно с породицом мог сина, снахом и унуцима који живе у Бе-

ограду. Њима је ово моје сјећање и посвећено.

284

САВОВА И МИРОВА ИСКУШЕЊА*

САВОВА ИСКУШЕЊА

„На големим искушењима сам

био ономадне, на Ивановим

Коритима“, поче своју причу

Саво. Ко је Саво, што му се то

десило; гдје и коме је ово при-

чао – сазнаћете ако прочитате

овај кратак запис.

У петак, када је пазарни дан

на Цетињу, Саво је са Ловћена

долазио у посјету Нику Симову

у Централну библиотеку. У тој

прелијепој згради са арабеска-

ма, некадашњој Француској

амба сади, смјештена је била

библиотека, а др Нико Симов

Мартиновић је био на челу ове

националне институције. По-

сјећивали су Библиотеку мно-

ги виђени људи из ондашње

Југославије и свијета да чују

од Ника Симова што све чува и

Улаз у некадашње Француско посланство

*

Преузето са Фејсбук странице Будваносталгичари,

https://www.facebook.com/groups/1531636680432854/ (Прим. ур.)

285

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

посједује овај храм књиге, да виде многе старе књиге и рукописе

из њених фондова. Било је и оних који су долазили да моле Ника

Симова, старога борца и комунисту, предсједника Комисије за при-

знавање борачког стажа, да им помогне у регулисању борачког ста-

жа ради добијања пензије. Један од њих је био и Саво са Ловћена.

Средњег раста, црномањаст, са црним брчићима, на десну стра-

ну мало накривљене главе, са црногорском капом коју није скидао

са главе, Саво је више пута петком посјећивао Библиотеку. Пушио

је, зналачки је савијао цигаре са херцеговачким дуваном, и са Ни-

ком Симовим, који је ријетко гасио цигаре, добро би задимили

собу гдје сам као непушач радио, слушао њихове разговоре и сâм

у њима учествовао. Тако сам и сазнао да је Саво за вријеме рата

био на страни НОБ-а, да су га Њемци хапсили и у цетињском за-

твору тукли и мучили. Сликовито и са узбуђењем је Саво причао о

ратним страдањима, трудећи се да у причи буде што убедљивији.

Радио је као чувар Планинарског дома на Ивановим коритима,

спремао се за пензију; фалило му је радног стажа и надао се да ће

му бити признато својство борца.

По обичају, и овога петка закуца Саво на врата собе на првом

спрату, уђе, рукова се и пољуби са Ником Симовим, рукова се са

мном и са нестрпљењем чекаше прилику да почне причу о томе

што му се ономадне десило на Ивановим Коритима. Донесоше

кафу, запали Нико цигару, припали упаљачем Саву савијени ду-

ван и поче прича:

„Ономадне, у сриједу, сунчан дан, да љепши бити не може, те ја

испред Дома – кренем да цијепам дрва за зиму. Граб и храст тврди,

није то буква па да се ломи лако, него мораш не један пут ударити

сјекиром да ону прешегану цјепаницу подијелиш, да може у шпорет

или пећ се убацити. Одјекују ударци моје сјекире, чују се надале-

ко. Таман починуо мало у ладовину да се одморим, када видим да

према мени иду двије страњкиње. Причају нешто, али не могах раз-

умјети којим језиком говоре све док ми се не приближише и док ми

једна не рече „Гут морген“, те ја по томе узнадох да су Њемице. Ова

што ме поздрави оста и стаде ми се приближавати, док она друга

пође негдје и остави нас насамо. Дигни се ја, да не сједим док ме она

286

Културна баштина II Избор

гледа и пита нешто, не разумијем што хоће, док не приђе до мене и

ухвати ме за руку. Ја го до појаса, види какве мишиће имам, како сам

јак, како јако ударам сјекиром и цијепам дрва. Е, кад ме ухвати за руке

и поче пипати мишиће на мојој десној руки и говорити „гут, гут“, ви-

дим ја да је ђаво однио шалу.“ Прекиде га Нико Симов у тај моменат,

понуди га цигаром, сам запали, понуди и мене, са питањем: „Оћеш

једну“, ја одговорим: „Нећу, хвала!“ Хтједе Саво наставити причу, но

га ја упитах: „Не рече како је изгледала Њемица, је ли била старија,

млађа, или средњих година, како је била обучена?“ „Нећу вас лагат

ако кажем да је била у најљепшим годинама, а више је на њу било

голога него обученога“, одговори Саво. Умјеша се у разговор Нико

Симов, па рече: „Бога ми Саво, није ти било лако, видим ја по теби

како о томе узбудљиво причаш, но реци како се све то завршило – па

да видимо што ћемо и како ћемо са оним твојим стажом из НОБ-а,

који ти је важан за пензију.“ „Када је почела пипати моје мишиће,

кроз мене као да је струја протекла. Осјетих ону мушку снагу коју

нам је Бог дао, па је замало хћах ухватити, подићи и понијети у Дом.

На страшна сам искушења био, мој Нико, мора да ме сам ђаво иску-

шавао. Привила се Њемица уз мене, почела ме грлити и у том трену

мишљах, нећу издржати; но, на срећу, просвјетли ми се памет, сјетих

се како су ме Њемци тукли, колико сам мучења и невоља од њих

преживио, и то ме сачува од бруке. Е нећеш, Саво, то учињети, рекох

себи, па је онако мушки одгурнем од себе, узмем ону сјекиру и из све

снаге почнем ударати по грабовини да ишћерам из себе ону страст

и лудост која ме умало не савлада. Побјеже Њемица, а ја остадох по-

мало тужан, а више радостан што се све добро завршило – ономадне,

на Ивановим Коритима“, заврши причу Саво.

Похвалисмо Савово држање, даде он Нику Симову документа,

овај их потписа и Саво више није долазио петком у Библиотеку.

Драги читаоци!

Ако вам је занимљива ова прича, ја ћу, како је у наслову и

речено, написати наставак и описати у каквим сам ја сличним

искушењима био двадесетак година касније.

287

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

МИРОВА ИСКУШЕЊА

Први дио приче...

Залетио сам се када сам обећао да ћу написати причу о томе на

каквим сам се искушењима нашао двадесет година, послије Са-

вових ‚мука‘; што ћу сада, када сам обећао – морам то испунити,

па како испадне. А и јесу ли то биле ‚муке‘ или нијесу – питање

је велико, када данас човјек добро размисли. Но, драги читаоци,

вама се толико допадају моје приче да ја помислим: Миро, да није

то неко други написао, неко ко је добио Љубишину или Његоше-

ву награду за књижевност, па бих вам био много захвалан да ме

предложите за једну од тих награда. Ако ме власт подржи – можда

је и добијем. Проблем је само у томе што је ових дана Његошева

награда додијељена, а следећа ће бити тек за четири године. Знам

да се постхумно награда не даје, па изгледа да сам ипак закаснио.

Када будете читали ову причу, молим вас, узмите у обзир моје

године (деведесет, плус два и по мјесеца), па ме немојте оштро

критиковати ако сам побркао нешто са критеријумима из области

мушко-женских односа, који још из времена Адаме и Еве нијесу

били у духу родне равноправности. Данас је то, на срећу женског

пола, званична доктрина нашег друштва, и не дај Боже да неко од

вас помисли да ја имам нешто против тога. Ни у сну – не!

Видим да сам претјерао са умовањем, него боље да што прије

кажем што ми се то заиста десило и да ли сам ја био на висини

задатка и савијести као мој јунак Саво – на Ивановим Коритима.

Први чин – увођење у причу

Септембар, 1987.г.

У сваком драмском тексту, а ова моја прича би се драматуршки

могла сврстати у тај жанр, писац на почетку наводи податке: ко су

главни глумци, ко игра споредне улоге; гдје се радња дешава, и

даје друга објашњења неопходна да се читалац, односно гледалац

представе, упозна са садржином комада. Зато ћу и ја то урадити.

288

Културна баштина II Избор

Будвански рибари 1930-их

289

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Путоказ ка Могрену, 1930-те

Главни актери: Миро, шездестогодишњак, висине 180 см; до-

бро грађен, са орловским носом и тетоважом на лијевој руци; Кла-

ра – оригинал Њемица, око тридесет година стара; средњег раста,

са плавим очима и са плавом косом (детаљније о њој у наставку

приче). Учесници догађања: Мишо, Љубо, Гојко, Свето, Павле, Ри-

сто, Матко и још петнаестак рибара, власника барака.

Мјесто догађања: Јадранско море; чамац – пасара број БД 377,

Мирово власништво.

*

Тих осамдесетих година прошлога вијека у Будви се на велико

рибало пешка – фондо на шируне, шкомбре или скуше. Мало ко да

се у овој врсти рибања није опробао и да није уловио барем кило

шируна. Требало је видјети порат како је изгледао тих јесењих

дана осамдесетих година, између два и три сата по подне. Чула се

бука, углавном Томосових мотора; десетине барака, под пуним га-

сом, јурило је са Пизане дефора Будве да би заузели посту и поче-

ли са трагањем за ширунима. Та ескадра барака, удаљена од копна

290

Културна баштина II Избор

Хидроплан на Могрену, 1939.

двије – три миље, а једна од друге готово на рукохват, полако се

кретала изнад Шкоља, да би у сутон завршила између Светог Сте-

фана и Шкоља, а са наступом мрака враћала се у порат. Успјешно

ловљење ове плаве рибе подстакло је нас риболовце (пецароше)

да формирамо Удружење риболоваца и да му дамо име ‚Ширун‘.

Први наш предсједник – Мишо, руководилац предузећа ‚Словен-

ска плажа‘, ем је био међу најбољима у рибању пешка – фондо;

ем је био сјајан организатор наших дружења: омиљен, каваљер,

прави господин. Тако Мишо предложи да се чланови ‚Шируна‘

укључе у акцију обогаћивања туристичке понуде и добровољно,

без икакве надокнаде, својим баркама поведу госте ‚Словенске

плаже‘ на рибање.

Тако једног лијепог септембарског дана, послије подне, око

два сата, сјати се преко двадесетак барака на Словенску плажу

гдје су се на муо окупили бројни туристи, махом из Њемачке,

спремни да са нама иду у риболов. Гужва је била велика, требало

је распоредити туристе по баркама, а ови млађи рибари су мерка-

ли госте и очекивали да им допадне нека млађа згодна Њемица.

Главни мештар за расподјелу гостију, Мишо, уз помоћ Љуба и

291

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

још неколицине из руководства ‚Шируна‘, одлучивали су ко ће од

гостију у коју барку се укрцати. Ја се нијесам гурао, стојао сам у

барци мало пострани. Тако се деси да су сви присутни туристи

распоређени у барке, а једини ја остадог без гостију.

Помирих се са тиме да ћу ићи сам на рибање, али ми се

‚срећа‘ указа у посљедњи моменат - појави се Она. Преко пла-

же, готово трчећи, право на мостић дође Она до Миша, поче му

објашњавати да је закаснила, да има жељу да иде на рибање.

Наста граја, малтене сви почеше викати и предлагати услуге да

они прихвате ову згодну Њемицу – но Мишо одлучи: „Њеми-

ца иде соло код Мира“. Тако мене ‚ни крива ни дужна‘ допаде

најљепша ‚риба‘, како су у жаргону млађи звали страњкиње.

Примакнух барку уз муо, ускочи Она у барку; руковасмо се, она

рече – Клара, ја рекох – Миро.

Први чин ове приче се тиме и завршио; завјеса је спуштена.

Пауза.

Драги читаоци – Будваносталгичари!

Ја сада треба да напишем Други чин – у којем ће бити опи-

сано што се дешавало у барци БД 377 између Кларе и Мира.

Било би лијепо да ви, сваки са свог гледишта, напишете

што мислите да се стварно дешавало у барци.

Срдачан поздрав, Лујо

Други чин

Слика 1

Бабин до, Прашка 9.

20. октобар 2017.

Миро, на тераси испод одрине од лозе и кивија, игра шах са Јано-

шем – неријешено 1:1; Марија, Јаношева супруга, скувала добру

кафу; за ручак ће спремити рибу. Пар брине о Миру, помаже му,

одржава кућу. Марија, по струци апотекарица, чита његове приче

и њој се свиђају.

Дан, какав се само замисилити може: право Михољско љето.

292

Културна баштина II Избор

*

Размишљам да почнем са писањем другог чина започете приче. Ди-

лема има више, ствари се компликују; читаоци очекују финале, зна-

тижеља расте. Јављају ми се пријатељи, родбина, зову телефоном,

интересују се што се догађало у барци; хвале приче, кажу – дивне су.

Пратим како реагују чланови групе ‚Будваносталгичари‘ на којем

се порталу приче и објављују; одговарам на коментаре. Јасно ко ће

први коментарисати него умјетница – Сандра, мени драга особа,

која се љути што помињем године. Покренула је дискусију око мојег

носа: да ли је орловски, грчки или римски? Ја сам погријешио када

сам написао да је мој нос орловски. Провјерио сам у енциклопедији

и видим да се он сврстава у римске типове. Тијана – мудра Грбаљка,

каже да је мој нос грчки, али је пажњу посветила мојој констата-

цији „добро грађен“. Она мисли да сам заборавио како ме је среди-

ла, прије отприлике двадесет и кусур година, када је била ђевојка.

На приредби, не сјећам се тачно којој, позовем је на плес. Свирали

су музику – танго аргентино; то је ритмичан и страстан плес, а она

мени каже: „Чика Миро, добро плешете, али мој тата је млађи од вас

и плеше боље.“ То нијесам заборавио ни другој згодној удатој коле-

гиници Снежани – Которанки, која ми је у току плеса рекла: „Миро,

јел‘ се то Ви мене помало удварате? Мој тата је од Вас доста млађи.“

Не причам ово напамет, јер ћете видјети да се и у барци нешто слич-

но догодило. Е па сад реците: да ли сам у праву ја или Сандра, која

ми приговара што помињем године. Морам признати да је Тијана

погодила да ће се Клара сунчати на прови док ја возим барку, а Алек-

сандра да смо Клара и ја уловили лијепе рибе.

На констатацију „добро грађен“осврнула се и мени драга сли-

карка Рајка (у младости, Мис Црне Горе). Десило се да сам њен ко-

ментар прочитао у пола два послије поноћи. По обичају идем на

спавање када се казаљке поклопе на 12.00. Прије тога прегледам

је ли све искључено, затворено; попијем љекове, обавим хигијен-

ске потребе. Поред кревета, на надкасну, ставим и мој ајфон, да ми

је близу, ако неко зове или ако ми, не дај Боже, буде слабо, па да

зовем Марију или хитну. Телефон користим и да видим колико је

сати када се будим. Недавно сам прочитао да НАСА може слушати

293

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

преко телефона све што се догађа у соби, па и због тога га држим

ближе, да би они боље чули разне звукове које, евентуално, у току

ноћи будем пуштао, или ако у сну нешто прозборим, а то је важно

за становишта безбједности. Спавам добро, то ми је велика пред-

ност, иако се, као и све старије особе, морам дизати ноћу. Тако и

синоћ, пробудим се, погледам на телефон, пола два, и видим да ми

је неко послао поруку. Узмем лупу, видим јавила се Рајка. Прочи-

там текст, мислим да ли да јој одмах одговорим или да причекам

до јутра. Што јој је требало да ми пред поноћ пише, што не причека

до јутра? Ја сам јој био предложио да оцјени моју „грађу“ оцјеном:

добар, врлодобар, одличан, а она ми даде чисту десетку; то јој би

мало, па рече да сам „легенда“. Питам вас: како човјек послије тога

да заспи? Рајки хвала, знам да је то искрено рекла, да тако и мисли.

Завршетак Другог чина – Слика 1, 20. октобра 2017. године није

се за мене најбоље завршио. Навече добих напад ангине пекторис;

могло је бити да прича остане не завршена. Али, преживјех, и ево

овиме и завршам писање Слике 1, Другог чина приче. Надам се да

ћу ускоро објавити дуго очекивани наставак Другог чина, Слика 2.

Будва, 21.октобар 2017.г.

Лујо

Слика 2.

Септембар, 1987.године;

Барка, БД 377, без тенде. Миро и Клара – плове према Платаму-

нима. Рибање.

„Мadam Klara, Ich spreche kein Deutsch“, бјеху прве ријечи које

послије представљања изговорих; затим је упитах:

„ Говорите по русски?“

„ Nicht!“

„Parlarte italiano?“

„Poco, poco!“

„Do you speak English?“

„Yes, I speak .“

294

Културна баштина II Избор

Тако поче наш разговор и дијалог на енглеском језику. У то

вријеме, послије завршеног почетног и средњег курса енглеског

језика на Институту за стране језике у Београду, могао сам доста

добро споразумјевати се на енглеском. Клара је знала приближно

колико и ја, па смо разговарали без проблема. Ипак, драги читаоци,

немојте од мене очекивати да вам детаљно испичам све о чему смо

разговарали и о томе што се све до детаља догађало у барци за тих

четири сата, колико смо, отприлике, провели заједно. Пренијећу вам

само оне најважније детаље, који могу бити интересантни за вас и

то ћу написати на српско-хрватском језику, јер су тих година четири

братска народа: Срби, Хрвати, Бошњаци и Црногорци, говорили јед-

ним језиком и живјели су у држави која се звала Југославија.

Прво да опишем како смо били обучени и како смо изгледали: ја

сам био у шортсу плаве боје; носио сам морнарску мајицу; сламени

шешир на глави везивао сам испод браде, да ми га вјетар не понесе;

сандале сам скинуо, био сам бос. Добро сам се осјећао; обријан, пре-

планула лица; сигурно да сам изгледао млађи, барем десет година.

Клара је била лако обучена: хаљина на закопчавање до испод

кољена, вјероватно од пуплина, са лијепим шарама у стилу љетње

моде из осамдесетих година; носила је сандале са кратком шти-

клом и торбу. Све је то било у тону са хаљином. Не би се рекло да

је овако обучена припремила се да иде на рибање. По сјећању, да

опишем како је изгледала Клара: посебну пажњу привлачила је

њена коса и фризура; његована плава коса природне боје, вјешто

је била повезана у раскошну пунђу коју су украшавале фрикаделе

и чешљеви разних боја и облика. Шминка на њеном лицу је била

дискретна; само су усне биле јаче изражене, обојене црвеном

бојом и оивичене тананом линијом туша; нијесам препознао пар-

фем који користи; мирис ме није привлачио. Детаљније о њеној

„грађи“ написаћу када буде скинула хаљину.

Упалих мотор, Клара је сјела на средишну даску у барци; за-

пловисмо: правац Платамуни. Не знам како сам и зашто сам се ус-

мјерио у том правцу, када су све остале барке кренуле дефора Бу-

две. Вјероватно је ту моја подсвјест прорадила; вјероватно су била

нека скривена очекивања од овог изненадног сусрета; вјероватно

295

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

да ме свевишњи желио ставити у искушења, па сам зато несвјесно

кренуо са барком и са Кларом у том правцу?

Море мирно, нема маестрала, сунчеви зраци грију и пре-

сијавају се по површини воде; барка, гоњена мотором, клизи,

остављајући за собом бијели, пјенушави траг у плавом мору. По-

лако размотах пендулу, бацих рапалицу у воду, смањих гас и кре-

ну рибање. Објаснио сам Клари како се лови риба на овај начин,

понудио јој да и њој дам једну пендулу да проба. Захвалила је и

упитала: „Могу ли ја да се сунчам док ви возите?“ Не чекајући

одговор, Клара поче раскопчавати дугмад на хаљини. Полако, не

журећи, окренута према мени, елегантно је откопчавала једно по

једно дугме, одозго на ниже, било их је десетак; изгледало је као

да ће да изводи стриптиз... Иако бонтон налаже да, када се неко

скида, посебно женско чељаде, треба окренути главу, ја у овом

случају нијесам могао то урадити јер сам морао управљати бар-

ком; плус сам морао пазити на траину коју сам лијевом руком

држао и махао њом лијево-десно. Клара је коначно скинула хаљи-

ну: остала је у купаћем дводјелном костиму који, истина није био

као данашњи мини бикини, са тангама и грудњаком који покрива

само најосјетљивији и најузбудљивији дио женских груди.

У познатим музејима и галеријама видио сам многа оригинална

дјела женског акта, дивио се љепоти и стваралачком умјећу аутора,

а сада у барци, поред мене Клара – жива скулптура, коју је природа

извајала, не штедећи да је обдари многим особинама љепоте и при-

влачности женског тијела. Нијесам одолио да јој не кажем:

„Клара, изванредно лијепо изгледате.“

„ Хвала“, одговорила ми је.

У одговору и њеном реаговању осјетио сам да није заинтере-

сована за комплименат; изгледало је да је навикла да од мушка-

раца добија сличне похвале; ничим ми није дала било какав знак

да жели неки ближи контакт са мном. Помало сам био разочаран

њеним реаговањем јер ми се то ријетко дешавало.

Док сам размишљао о разлозима њеног реаговања, Клара је из

торбе извадила пешкир, прострла га на прову, сјела попријеко од

смјера којим је барка пловила, окренула се лицем према сунцу,

296

Културна баштина II Избор

откопчала и скинула грудњак, извадила из торбе крему и лосион

и почела штитити своје чудесно тијело од сунчевих зрака.

Био сам изненађен виђеним: можда је тај призор најбоље опи-

сати стихом из Пјесме над пјесмама : „Дојке су јој као два ланета

што пасу на Гори Синајској.“

Сцена када Клара скида грудњак, када почиње његовати своје

тијело, наносећи миришљаве креме и лосионе; када је то радила

са наглашеним самозадовољством, свјесна љепоте свога тијела,

своје пути – била је сцена пуна еротике, сцена која ме није оста-

вила равнодушним.

Спаси ме изненадни трзај нејлона у мојој руци. Викнух: „Fish,

fish...!“

Заборавих на Клару, поче моја борба са рибом. Послије поте-

зања, попуштања и натезања нејлона, полако сам ближио рибу

барци. Паламида се ухватила; уз помоћ волеге, убацих је у барку.

Видим да се и Клара узбудила; устала је, ставила грудњак, извади-

ла из торбе фотоапарат, сликала мене са рибом; замолила ме да

сликам њу са рибом. Тако нас је паламида приближила; почели

смо слободније да причамо и да се упознајемо.

Паламиду сам уловио када смо стигли изнад Платамуна. Одат-

ле смо почели рибати пешка – фондо, на шируне и другу плаву

рибу. Извадио сам и припремио двије пендуле, са по шест уди-

ца, са свјетлећим зеленим зрнцима, са перцем и оловом. Дубина

мора у том појасу је 50- 60 метара; није било јаког курента и то је

погодовало да рибање буде успјешно. Клара је радо прихватила да

се опроба у хватању шируна. Показао сам јој како се риба, научио

је да баца удице, да реагује на улов на дубини, да пази да се не

замрси нејлон, и остало.

Западњак, који је почео помало да дува, и куренат носили су

барку полако према Шкољу и Светом Стефану. Бацали смо удице

из руке, штапова није било; вадили их, па опет бацали; палио сам

мотор, мјењао посте, тражио шируне – ништа. Тек када смо стигли

изнад Шкоља, гдје су рибале друге барке, почео је улов. Клара је

осјетила из дубине неки трзај, узвикнула : „Нешто вуче!“ Оставио

сам своју удицу, помагао јој да полако почне вадити нејлон, који се

297

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

затезао и попуштао. У мору испод барке, трзајући се на све стране,

појавили су се шируни – било их је шест, на свакој удици по један.

У барку смо извукли пет – један је побјегао. И овога пута Клара ме

замолила да је сликам са уловљеним ширунима. Када сам скидао

шируне са удице коју је Клара држала у руци, знатижељно је по-

гледала на моју лијеву руку и упитала ме што значи истетовирани

број? Казао сам да је то година мог рођења – 1927. Зачудила си и

упитала: „Зар је могуће да имате шездесет година? Мој отац је од Вас

млађи“. Мило ми је било што је казала да изгледам млађи, али ме

упоређење са њеним оцем – погодило. Питала ме чиме се бавим?

Одговорио сам да живим и радим у Будви, да сам по професији

историчар. Прескочио сам да кажем о мојој ратној и послијератној

официрској дјелатности. Прилика је била да и ја њу упитам што је

она по професији и одакле је. „Ја сам из Хамбурга, тамо живим и

радим; имам свој фризерски салон; по струци сам женски фризер“,

био је њен одговор. Замолила ме да јој испричам кратко о прошло-

сти Будве и Црне Горе, јер је о томе врло мало знала.

Наставили смо да ловимо шируне; под пајолима су се праћка-

ли на десетине уловљених шируна и неколико шкомбри. Моји

другари који су у близини нас рибали, почели су да довикују, да

провоцирају питањима, што је заинтересовало Клару да ме упита:

„ Што они вичу и што питају?“ Насмијах се и рекох јој да се моји

другари шале, да ме питају гдје смо се скривали; да им је криво

што је она у мојој барци, а није са њима. Клара ме први пут назва

именом и рече: „Миро, мене мушкарци не интересују.“

Заобиђосмо понту од Шкоља – некадашњи Мартинов свети-

оник, полако се почесмо враћати кући. Недалеко испод шкоља

рибао је Матко са својим бродом. Са брода се чула музика, пјесма,

жагор веселог друштва. Приближили смо се броду и нас су позва-

ли да дођемо код њих. Клара је прихватила позив; пристао сам уз

брод, она се поздравила са мном, захвалила ми, попела се на брод,

а ја сам се вратио у порат.

Тако се успјешно завршило моје учешће у акцији Друштва

‚Ширун‘, као допринос обогаћивању туристичке понуде Будве.

298

СВЕ МОЈЕ ДИЈАГНОЗЕ*

Када остарах, нарочито када напуних деведест година, често ме

људи питају како достигох ове године а да сам у памет добро и

ноге ме још доста добро носе? Питају ме, знам ли неку тајну коју

бих требао пренијети другима? Не могу рећи да знам еликсир

живота, али могу рећи како схваћам живот; какав је мој поглед на

свијет; који су то животни принципи којима сам се се руководио

и по којима настојим живјети.

Када преберем не мало животно искуство; када се у сјећењима

вратим стазама којима сам корачао кроз дјетињство, младост, кроз

зрело доба мога живота и у старости – слободно могу рећи да се

не стидим ни једног проживјелог дана. Савјест моја је мирна, не-

мам неизмирених дуговања. То јесте важно за човјека, али пуноћа

његовог живљење се остварује само у породици; у љубави према

родитељима, супрузи, дјеци. Љубав је била и остала особина коју

сам наслиједио од породице, коју сам његовао, коју сам даривао

мојим најближим, мојој породици, мојим пријатељима и добрим

људима; љубав која ми је била узвраћана, која је обогаћивала мој

живот, која ме охрабрује да данас лакше подносим дане усамље-

ности, болести и зависности.

Моје животно искуство показује да сам увијек гледао пози-

тивно на живот. Младост је прошла у знаку идеја Павла Корча-

гина, хероја књиге Н. Островскога Како се калио челик. Било је то

‚еванђеље‘ за револуционарну младост која је жељела да мјења

свијет, слично као што је много година касније Че Гевара био

*

Преузето са Фејсбук странице Будваносталгичари,

https://www.facebook.com/groups/1531636680432854/ (Прим. ур.)

299

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

симбол борбе за слободу. Том кругу младих људи сам припадао

и ја. Од те марксиситичке идеологије и филозофије, остале су у

мени оне врлине које представљају темељ хришћанства. Зато у

животу поштујем принципе умјерености, скромности, не тежим

за стицањем материјалних добара, више од онога што мени и по-

родици обезбјеђује нормалан живот. Та тежња за равнотежом из-

међу прохтјева и могућности њиховог остварења обезбјеђује ми

спокојан живот.

Породична кућа Лукетића у будванском насељу Бабин До

Овај кратки осврт на поимање животне филозофије, моју ду-

ховност, осјећај да срећу, радост и задовољство имам са киме да

подјелим – чини ме оствареним човјеком и помаже ми да у овим

годинама још могу радити, сарађивати са колегама и своја иску-

ство и знање преносити млађим.

Из паштровског братства Лукетића ја се сматрам најстаријим

чланом. Да доживим ове године велику улогу је имала савремена

медицина. Конкретно, то су љекари, професори универзитета, по-

знати стручњаци из разних области медицине који су ме успјешно

лијечили прописујући ми најбоље љекове, које редовно узимам.

300

Културна баштина II Избор

Дуга је листа тих љекова, дуга је листа и дијагноза од којих бо-

лујем. Када сам почео да их бројим, дођох до броја једанаест.

Покушаћу овим текстом описати најинтересантније догађаје

из те ‚богате‘ лепезе мојих болести; почев од дјетињства, дје-

чаштва, младости, до данашњих дана. Желим навести имена

уважених љекара и других медицинских радника којима дугујем

неизмјерну захвалност за моје успјешно лијечење.

ДЈЕТИЊСТВО И ДЈЕЧАШТВО

Кажу да старији људи боље памте оно што се дешавало у прошло-

сти од онога што се дешава у данашњици. Ја, хвала Богу, још до-

бро памтим и једно и друго доба, па ћу се зато усудити да нешто

напишем из те ‚далеке‘ прошлости. Нешто сам о томе већ и писао

у књигама које сам објавио.

Питам се: „Миро, од када ти памтиш да постојиш; од када знаш

за себе?“ Моја мајка Драгица и отац Лука имали су нас четворо

дјеце: Брану, Зору, Стева и мене, Мирослава, најмлађег. Мајка нас

је све породила дома; бабица бјеше чувена Арменија, коју сам и

ја запамтио када сам порастао. Између Бране – најстарије, и мене

– најмлађег бијаше разлика шест година. Први мој свјесни до-

живљај који сам запамтио је сјећање везано за дјечји креветић у

коме сам спавао. На њему је била плетена ограда која ме чувала

да ноћу не испаднем из њега. Не знам како сам успијевао да се

кроз рупу у тој огради, рано ујутро, провучем и потрчим у мајчин

кревет, у њен топли загрљај. Тај осјећај топлине, нежности, веза-

ности, заштите, сигурности и љубави је непоновљив – остао је у

мени без заборава.

Којих се болести сјећам из тога периода, ко ме је, и како лије-

чио? Добро се сјећам једне позлаћене кашике из које смо нас чет-

воро дјеце редом, по старости, свако јутро пили рибље уље. То

је трајало годинама. Од рахитиса нико од нас није боловао. Као

301

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

дјеца боловали смо оне уобичајне дјечје болести које се преносе

лако, као фрус и мале богиње. Пелцовани смо били сви. Ја и да-

нас на лијевој руци имам три ожиљка који су остали од красте

послије пелцовања. Лијечио нас је доктор Толић; њега се добро

сјећам. Бијаше крупан човјек са јаким брковима и шеширом на

глави. Када би улазио у собу гдје сам лежао болестан, прве рије-

чи су му биле: „Има ли мали столицу?“ Имао је ја или не имао,

његово је било правило да одмах очисти стомак и зато је прописи-

вао дозу рицинуса. Проблем је био како ме натјерати да попијем

ово одвратно уље. Не знам, драги читаоци, да ли сте икада пили

овај лијек, али мене и данас, када помислим на њега, хвата мука

од мириса и од оне тегобе коју ово уље изазива у устима док га

гуташ. Обично сам захтјевао да за то што ћу га попити добијем

неки поклон – динар или два, а тражио сам да га пијем са кафом.

Затворим нос, па онако одједном, прогутам га. Могу вам рећи да

бољег чистача цријева нема од њега. Нијесу га залуд, за вријеме

рата, Италијани силом давали нашим затвореницима, по пола ли-

тра одједном, да би од муке проговорили.

У то вријеме није било антибиотика, него је главни лијек био

аспирин и сулфамиди. Најчешће сам боловао од ангине, а и ухо

ме често бољело; не знам зашто, често су дјеца имала чиреве.

Памтим да ми је Марија Чучка, жена Ива Чучке, татиног прија-

теља, доносила нека зелена пера која је брала из неке биљке коју

је гајила у питару; ожулила би са листа онај горњи слој и онда на

чир ставила перо и завезала. Одличан је то био лијек да извуче

сав гњој који се стварао у чиру. Зуби су ми били добри; од њих

нијесам боловао и моји су све до данас. Уши су ме бољеле доста

често, ваљда је утицало и то што сам преко љета много ронио па

ми је вода улазила у уши. На Могрену, гдје смо се највише купали

и скакали у море, воду из ушију смо избацивали тако да узмемо

врући плоски камен, ставимо га на ухо, наклонимо главу на доље,

па онда скачемо на једну ногу, да вода изађе. За лијечење уха

кући су ми најчешче капали топло маслиново уље. Мајка је доста

користила народну медицину; имала је књигу Народни љекар Васе

Пелагића. Користила је облоге од оцта на стопала, да се смањи

302

Културна баштина II Избор

температура; пио сам разне чајеве, против кашља и слично. За

ангину је обавезно било испирање грла камилицом и сљезом. За

лијечење прехлада и кашља увелико су се примјењивале стакле-

не чашице које су се стављале на груди и на леђа.

Сјећам се да се силно разбољех од неке болести која ми никако

није могла бити утврђена. Спомињаху трбушни тифус и још неке

друге болести, али у Будви ми не нађоше лијека. Ја све слабији,

не једем ништа, имам ватре, и одлучише да ме воде на Цетиње, у

Хигијенски завод. Бијаше то негдје 1935-1936. године. Запамтио

сам тај пут, возио нас је Јосип Рус, таксиста. На мјесту гдје се

сада налази Хотел Парк, налазио се Хигијенски завод на Цетињу.

Смјештен је био у неколико барака офарбаних у зелену боју. Дуго

се он ту налазио и послије рата. Послије мог повратка из Русије

1958. године, прво запослење моје супруге Нине Александровне,

љекара епидемиолога, било је у Хигијенском заводу. У Заводу ме

прегледаше, направише неке анализе, али ми ни они не утврди-

ше диагнозу. На кревету на који су ме ставили нађоше једну уш.

Вратише ме натраг; када бијесмо на Брајиће, ја затражих да једем.

Хигијенски завод, 1930-те.

303

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Стигосмо дома, ја почех да једем, да се опорављам, и оздравих, а

да нико није знао од чега сам то био болестан.

Но нијесу ме само ове болести у дјетињству мучиле; доста

сам јада задава себи, мајци и мојима, јер сам ради несташлука и

дјечјих авантура, често долазио дома крвав, са ранама, огреботи-

нама, убодима на ексере, јер сам бос трчао, испод Фратара ловио

рибу, пливао, скакао, играо лоптом, и слично.

Једнога дана, у близини куће у Старом граду, а испред апотеке

Кузмановића која се налазила у приземљу куће Виловића, уједе

ме пас за ногу. Наста фрка, је ли бијесан или није, па апотекар Куз-

мановић, татин пријатељ, рече да морам примити серум против

бјеснила. Једном дебелом иглом, а и великим шприцем, убизгаше

ми онај серум у трбух.

Више пута у нашем кућишту или испод Фратара нагазио бих

на неку даску са ексером, па сам морао примати и серум против

тетануса. Од неколико мојих ‚љутијех рана‘ ожиљци су сачувани

до данашњег дана и свједоче да се не могу хвалити да сам био

мирно дијете.

Право је чудо да је ова моја данашња глава још у добром стању,

када знам да је претрпјела толико удараца и траума. На Вељу воду

бијаше уређено и ограђено мјесто – пила, гдје су будванске жене

прале робу. Ограда бјеше висока више од метра; из точка је текла

стално вода, а каменица са каналима било је десетак. Попни се ја на

ограду, па хтјех да досегнем једну грану, која се била надвила над

пилама, спотакох се, падох доље, удри главом у камено пилo. Не

знадох за себе, но ме одведоше код доктора. Полако ми се вра-

ти свијест, обради доктор рану и ја дома одлежах неколико дана.

Прође то добро; имао сам потрес мозга, али не онај тешки. Тада

сам имао десет година.

Моја глава издржа још један јаки ударац. Пођох да насјецкам

дрва за шпорет: у нашем старом кућишту узех сјекиру, подигох је

да замахнем, не виђех жицу која бијаше изнад мене; удари сјеки-

ра у жицу, врати се, па мене, оним тупим дијелом, право у чело.

Падох ко покошен. Срећом, виђе ме комшиница; дођоше моји и ја

заврших код доктора. И овога пута бијах изгубио свијест, но се брзо

304

Културна баштина II Избор

повратих. Завезаше ми главу, лежах дома неколико дана и то прође.

Оста једно удубљење на мојој глави, али га је покривала коса.

Но, да испричам кратко и о мојим ‚ратним ранама‘ за које

нијесам тражио борачку пензију. Бицикло сам много волио; на

њему сам изводио све могуће враголије: возио уназад, стојао но-

гом на сједиште, подизао бицикло и возио га на један точак. Јасно

да сам често и падао са њега и долазио кући крвав. Са бициклом

најгоре прођох љета 1942. године. Бијаше топло, врело љето.

Италијански окупатори направише логор за затворенике, припад-

нике народноослободилачког покрета, у пољу будванском, гдје

је данас Сајам. Бијаше ту затворен мој брат Стево, стрико Дано,

Анте Словинић, и други ро-

дољуби. Ја сам свакодневно

на бициклу њима носио

воду у демижани. Тога дана

Италијани препре чише пут

јежом од бодљи каве жице;

ја то не виђех, но бициклом

у вожњи ударих у сплет

бодљикаве жице. Догоди се

то на домак логора. Видје-

ше ме затвореници, а видје-

ше и Италијани. Од силине

удара разби се демижана, ја

се сав уплетох у жицу. При-

скочише војници, полако

ме извадише из жице. Четр-

наест рана сам задобио по

тијелу, срећом ни једна не

бјеше на глави. По трбуху,

на прстима и рукама, на но-

гама, пуно рана које крва-

ре. Војници ме пребацише

код доктора Лакића који

је имао ординацију у кући

Уске улице будванског Старог града

305

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ђеда Тома Лукетића, гдје је живјела моја баба Станица, Томова

удовица. Преви ме Бећко, добих ињекцију против тетануса; онако

завијеног у завоје одведоше ме кући. Дуго трајаше видање мојих

рана; остадоше све до данас видиљиви многи ожиљци; ожиљак

дуг преко петнаест сантиметара, а широк пола сантиметара, оста

на мојој лијевој руци, као трајно свједочанство овог догађаја.

Не могу прескочити да не опишем још један доживљај којим

ћу затворити ово причање из периода дјетињство и дјечаштво.

Једнога дана купих нове сандале и хтједох да се похвалим уну-

цима како су лијепе, а они погледаше на моје ноге и упиташе ме:

„Деда! Зашто немаш нокта на палцу лијеве ноге?“ Би то прилика

да им испричам доживљај из 1941. године, из доба италијанске

окупације. Мајка ме послала да узмем апровизацију, то је сљедо-

вање које су нам Италијани давали да се прехранимо. У Староме

граду чекао сам на ред и стојао уз зид куће у Његошевој улици.

Кар са великим гвозденим точковима, којим је радник превозио

намирнице, пређе преко мојих прстију и остадох без обадва нокта.

Да вам не причам какве сам болове и муке доживио. Понесоше ме

кући, дође доктор, обради ми ране и ја не могах више дана ходати.

Полако ране зарасташе; почеше ницати нови нокти али нокат на

лијевој нози ницао је у месо, морао се оперисати. Италијански

војни хирург оперисао ме у болници која се налазила у кући Ра-

довића изван града; извадио ми је коријен, казао да нокта на том

прсту више нећу имати. Тако и би.

МЛАДОСТ

У младости не могу се ‚похвалити‘ да сам много боловао; ваљда

зато што сам се калио и ратним условима; што је владала неи-

маштина; што сам младост провео далеко од завичаја; што сам

сâм одлучивао о својој судбини; што сам био опчињен великим

идејама мијењања свијета, стварања новог друштва.

306

Културна баштина II Избор

Када сам у седамнаестој години, Првог маја 1944. постао скоје-

вац, не питајући никога од мојих, отишао сам из куће у планину,

постао борац Народноослободилачког покрета. Тада сам био голоб-

ради момчић коме је пушка о рамену, заједно са муницијом, била

големо бреме. Све је тамо било другачије: лежао сам на слами или

на долини; јео сам печену или кувану кртолу; бијело сирово зеље

и мркву; овчетину печену и хлеб руметинов; понекад је било ско-

рупа, сира, јаје и варенике, али, понекад, није било ничега. Хранио

нас је народ из партизанских села Брајића, Паштровића, Мајстора,

Долова, Побора, која су више пута паљена и пљачкана од окупатора

и националиста.

Иако је моје дјетињство и дјечаштво, ако изузмемо године рата,

пролазило у достатку, без било каквих оскудица, јер сам потицао

из грађанске, трговачке породице – ја сам у партизанима добро

подносио нове животне услове; уопште нијесам мислио на теш-

коће које су ме пратиле у животу: на страх у борби са окупатором

и домаћим противницима; на умор од пјешачења по брдовитим

стазама; од неимаштине у исхрани, обући, у одјећи; на болести

које су могле угрозити мој неприлагођени организам; на одсуство

могућности лијечења у условима у којима сам живио.

Бог зна зашто је то тако било, али је истина да је у тим тешким

ратним данима природа била на нашој страни: све године рата

рађале су маслине, жито, воће и поврће; није било епидемија које

су уобичајне у мирним условима. Из тог мог партизанског перио-

да, који се односи на 1944. годину, запамтио сам само један случај

своје болести. Њега ћу описати онако како га памтим.

Његалица, удолина удаљена од Брајића према Цетињу од при-

лике сат хода, била је мјесто гдје се једно вријеме налазио дио

наше Брајићке чете. Био је то један повећи тор, покривен тиглама,

гдје су сељани затварали ситну стоку – браве и козе. Много пута

сам касније, путујући колима од Будве за Цетиње, пролазио поред

мјеста гдје се са пута уском стазом силазило доље до тора, удаље-

ног ваздушном линијом око пет стотина метара. Сада је то све об-

расло ниском шумом; стоке више нема, нема коза које су брстиле

зеленило и биле велико богатство сељака. Ту, у Његалицу, ја сам

307

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Тврђава Космач на Брајићима, 1909.

дошао са Паштровске горе и прикључио се борцима. Командир

чете Дапчевић и комесар Станишић радо су ме примили; добро

су знали моју породицу, нарочито оца Луку, виђеног човјека, ан-

тифашисту, који је кумовао достини на Брајиће. Бијах најмлађи

борац у одреду, а и најобразованији – завршио сам Грађанску чет-

ворогодишњу школу у Будви, која је била отворена 1937. године.

Не прође много дана од мога доласка у чету, а ја добих, да опрости-

те, пролив. Што ће, како ће са мном? Љекова нема, ја не једем ништа,

није ми боље, и командир одлучи да ме ноћу пребаце на Брајиће, у

село Угљешићи, у једну партизанску породицу која ће ме његовати

и лијечити народним љековима док ми не буде боље. Истовремено

преко партизанске везе, јавише мојима у Будви што ми је. Истом ве-

зом моји послаше неке љекове и сјећам се да су послали и лимуне.

Остадох ја у Угљешићима седам – осам дана све док не оздравих и

не могах сам се вратити у чету. Његовала ме жена, колико памтим,

308

Културна баштина II Избор

по имену Стане. Лежао сам у кревет, кувала ми је неке чајеве и ориз,

а помогоше ми и љекови који стигоше из Будве. Но, да испричам о

догађају који се деси док лежах болестан на Брајиће.

На Космачу у то вријеме бијаху италијански војници – фашисти,

који послије капитулације Италије остадоше вјерни Хитлеру. По

читаву ноћ бацали би оне њихове ручне бомбе, црвенкасте, слич-

не играчкама, а да их нико није нападао. Понекад би и пуцали из

митраљеза. Тако су храбрили себе, а народ плашили. Једнога дана,

прије подне, док ја лежах болестан у постељи, дође једна њихова па-

трола у село. Виђе их моја домаћица па вели: „Куку, што ћемо чињет,

ево Италијана, а ти не можеш никуђе!“ Ја се снађох и рекох јој, када

дођу у кућу, да им она на италијанском рече: „Mio figlio, mio figlio,

malato, malato!“ ( Мој син, мој син, болестан, болестан!). Понови она

ове ријечи да запамти и то ме спаси. Дођоше Италијани, уђоше у

малу приземну кућу и ево их право пуд мене. Ја лежим, блијед, мр-

шав, јадан, да стварно нијесам био ни зашто, од онога пролива што

ме већ неколико дана мучио. А и без њега нијесам много личио на

партизана, јер браду још не имах. Иде Стане за Италијанима и стално

говори: „ Мијо фиљо, мијо фиљо, малато, малато!“ Ја ни ријечи не

проговарам, не отварам ни очи, но се претварам да сам гори но што

сам. У кући не бјеше никога до Стане и мене. Прегледаше они кућу,

попричаше мало између себе; чујем ја да њихов капо каже: “Andiamo

in fortezza“. Покупише се они и одоше, не узеше ништа, а нијесу ни

имали што узет, а ја једва успјех стићи до једног жбуна изнад куће...

Нијесам сигуран јесам ли морао ићи до жбуња из страха који претр-

пјех или из стварне потребе. Тако се добро заврши ова моја епизода

сусрета ‚очи у очи‘ са непријатељем – фашистима, који више не бија-

ху они исти зликовци из 1941. који су жарили и палили наша села,

убијали и одводили у ропство и младо и старо.

Пребољех ја пролив, вратих се у чету. Али, чета у међувреме-

ну промјени локацију; оставише Његалицу и пођоше на Мајсторе.

Показа ми Стане стазу из Брајића према Мајсторима и ја преко

планине, преко Коњскога, кроз вељу букову шуму, стигох радо-

стан код својих другова. Не памтим да сам, осим овога пролива,

више боловао док сам био борац.

309

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

*

Прије него продужим ово причање о мојим болестима у младо-

сти, да размислим и кажем: Колико траје младост, каква је она?

Неједнако траје; код некога дуже, код некога краће, а неки је и

не доживе. Ја бих рекао да се тај прелазак из дјечаштва у мла-

дост код мене дешавао у седаманаестој години живота и да је

трајао све док се нијесам повратио у домовину – 1957. године.

То доба људског живота, које би требало да је надахнуто, срећно,

богато доживљајима, прије свега љубављу – код сваког човјека

тече другачије: једни је проживе у богатству, не знајући што је то

неимаштина, без узбуђења и страхова; диче се материјалним до-

брима која им обезбјеђују родитељи; не маре за хиљаде и хиљаде

њихових вршњака који у младости не могу да се школују, да раде,

да живе радујући се животу. Та неједнакост међу људима, без об-

зира што на овај свијет долазимо једнако; те огромне разлике које

постоје у посједовању материјалних добара; у богатству стеченом

експлоатацијом и разним другим средствима – била су основа за

почетак класне борбе, борбе за правду, за једнакост, за стварање

новог друштвеног поретка који је добио своја идејна и филозоф-

ска утемељења у социјалистичкој идеологији.

Биле су то побуде и за мене да одем у народноослободилачку

борбу коју су предводили комунисти; да у борби против фашиста,

поред слободе, остваримо и социјалне промјене у друштву. Данас,

када пишем ове редове, могу слободно рећи да се не кајем што

сам као младић отишао у борбу; да се поносим што сам припадао

том напредном, социјалистичком покрету, без обзира што су се

многе прокламоване идеје и тежње показале као утопија; што су

данас у нашем друштву социјалистичке идеје и остварени резул-

тати у послератном социјалистичком периоду покопани; што је

остало још само име у називу партије које влада нашом земљом.

*

Дочекасмо и тај велики Дан – 22. новембар 1944. године; Њемци се

повукоше и ми уђосмо у Будву, као ослободиоци. Послије дваде-

сетак дана изабраше ме да идем на школовање у Војну академију

310

Културна баштина II Избор

у Београду. Кренух из Будве 13. децембра за Никшић, па даље,

преко Проклетија, Косова до Ниша, пјешке. Не бјеше то лако, али

издржах све без и да закашљем. Послије петнаестодневног путо-

вања стигох, пун ушију, али здраво, у Београд, у Војну академију

на Топчидеру и постадох питомац прве генерације Академије.

У Академији први пут дознадох да са мојим срцем није баш све

у реду. Комисија која нас је све прегледала да утврди јесмо ли спо-

собни да обављамо официрску дужност умало ме не одби и врати

кући. Један старији доктор – интерниста послуша моје срце, рече ми

да урадим десет склекова, поново ме послуша и каже: „Ти, момче,

нијеси за Академију. Имаш срчане сметње“. Био сам изненађен и

зачуђен до крајности: зар да сада, када сам стигао у Београд, будем

одбијен! Ја сам се осјећао добро и то сам на убједљив начин и дока-

зивао љекару, захтјевајући од њега да ме нипошто не смије одбити.

Видјевши моју упорност и жељу да останем у Аладемији, доктор

је написао да сам здрав. Та његова одлука утицала је на даљи мој

животни пут и ја сам му захвалан на томе.

За вријеме мало више од три мјесеца мога боравка у Академији,

бјех свега два пута болестан. Негдје у јануару разболио сам се од

синуса: нијесам могао гледати, главобоља ме страшно мучила,

смјестили су ме у болницу. Кварц-лампом гријао сам чело, пио

неке љекове и било ми је боље. У болници сам срео брата Душана

Марковића, мога директора Грађанске школе у Будви, који се лије-

чио од рана задобијених на Сремском фронту. Од њега сазнадох

да је мој брат жив, да ратују заједно, он као командир, а Стево као

комесар чете у Првом батаљону Прве пролетерске бригаде. Ову ра-

достну вијест што сам брже могао пренио сам мојима у Будви.

У Академији се појавила била шуга и проширила се у свим

батаљонима. Чешали смо се по цијелом тијелу, а највише између

прстију и по стомаку, гдје се овај паразит увлачио под кожу. Ор-

ганизовано, по батаљонима ишли смо у строју и са пјесмом у Хи-

гијенски завод, негдје на Сави. У великој сали на патосу било је

мноштво посуда напуњених неким сумпорним раствором, јаког

и непријатног мириса. У посудама су биле дрвене палице са на-

мотајима платна на крају. Скидали смо се голи и један другога

311

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

мазали овим смрдљивим лијеком жуте боје. Трајало је то три

дана и шуга је тако истјерана из Академије.

Боравак у Војној академији у Београду трајао је око три и по

мјесеца; тиме се завршио период моје младости проведен у домо-

вини. Од априла 1945. па све до августа 1957. младост сам провео

у Совјетском Совјетском Савезу.

ДВА ДУПЛА...

Вјерујем да ће читалац помислити да у наслову недостају ријечи

коњака или вискија, али ако одлучи да прочита овај запис дознаће

да није тако, већ да недостаје ријеч бајпаса. Та два дупла бајпаса

су ми специјалисти познатог Института на Дедињу уградили још

далеке 2002. године. Ради се о једној веома успјешној операцији,

која ми је спасила живот, и не само то, него омогућила да моје

срце пуних шеснаест година ради; да бајпаси, којима су премо-

штене запушене вене, функционишу још добро, иако је њихов рок

трајања, отприлике, десет година.

Желим да се захвалим стучњацима који су ми спасили жи-

вот и омогућили да живим и радим нормално у старости; да

кажем какве све подухвате раде љекари; да наведем њихова

имена; да истакнем и одам признање медицинским сестрама,

без којих је назамисливо успјешно лијечење пацијената у бол-

ници; да кажем колико је непроцјењив рад љекара, колико они

остају у сјенци неких минорних личности из сфере политике,

естраде, и слично, које се по читав дан врте на екранима наших

ТВ станица, не скидају се са првих страница, нарочито жуте

штампе и других издања; хтио бих да проговорим и опишем

укратко како се осјећа човјек у том периоду болести, кроз какве

све муке пролази док не легне на операцијски сто; какве му

се догодовштине дешавају прије и послије операције, што све

може побудити интересовање читаоца.

312

Културна баштина II Избор

*

Како и зашто попадох на операцијски сто; што то би са мном у

седамдесет петој години живота? Бијах добро за моје године, но

одједном почех осјећати да нешто не ваља: уморим се брзо, теш-

ко идем уз скале, видим да треба ићи на прегледе. Тако обиђем

све најбоље докторе специјалисте у Црној Гори, наравно све код

приватника, али праве дијагнозе нема. Гутао сам два пута ону

дебелу црну гумену цијев код доктора Лутовца (сада је много

тања) – ништа; два пута ишао у Титоград код најбољег кардиолога

Новосела, на ултразвук срца – опет ништа. Нема што, него морам

за Београд да тражим лијека за ову моју немоћ. Баш у то вријеме

бјех завршио рукопис књиге Записи из Русије и договорих се са

Надом из Крагујевца да се нађемо у Београду, да јој предам књигу

за штампу. Владимир, мој млађи син, становаше на Славији и ја

кренух пјешке са Славије, улицом Маршала Тита ка Москви, да

се нађем са Надом. Видим да тешко идем; прођем педест мета-

ра морам стати и одморити; у аутобус или тролејбус се плашим

улазити, те ја зађи у прву апотеку која бијаше на путу да купим

лијек нитроглицерин. Најпрво се опираху да ми га даду, но кад

виђеше да ми заиста треба дадоше ми га. Ја ону малу таблетицу

стави испод језика и поможе ми то да стигнем до Москве и дам

Нади рукопис. Владимир бијаше заказао преглед код професора

Прцовића, у то вријеме познатог кардиолога који је љечио Ми-

лошевића, а пратио и Тита на путовањима. Дође Вова колима,

и ми код професора. Прегледа ме и рече што ми је: зачепљење

крвних судова. Препоручи ми да морам радити коронографију, да

је најбоље да то урадим у Титограду, гдје ради његов пријатељ,

професор Николић. Овај преглед код професора Прцовића био је

пресудан у рјешавању мојих срчаних проблема.

Врати се ја дома и право код проф. Николића у Клинички цен-

тар Подгорице. Прими ме он лијепо, заказа када да дођем и ја

прођох успјешно ову прву велику дијагностичку операцију коју

ми обави професор Николић. То вам је, драги читаоци, онај про-

фесор који је у Црну Гору дошао из Београда, а заслужан је што

су се код нас почеле обављати сложене операције на отвореном

313

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

срцу. Сада је он декан Медицинског факултата у Подгорици; не-

давно прочитах да је у Скопљу извршио операцију уграђивања

вјештачког срца. Но, то вам је и човјек којег су нападали да има

велику плату и покушавали да га дискредитују. Ко то ради? Зна

ли тај колико је живота спасио овај љекар? Нема те цијене коју

можете платити оваквом човјеку, стручњаку и хуманисти.

Богами, ова коронографија није нека лака операција. Не мо-

гах се чуду начудити, гледајући у монитор који бијаше десно од

мене како она жица коју ми убацише у жилу препопоне са десне

стране, иде полако кроз моје тијело, дође до срца и тамо истражи

и сними све што је било зачепљено и што треба отварати. Грубо

говорећи, вене које снабдјевају моје срце крвљу било су готово

зачепљене од холестерола. Имао сам три 100 одсто зачепљења

и једно од 60 одсто. Срце ми се снабдјевало крвљу само преко

мањих капилара и зато нијесам могао никуђе. Три дана остадох

лежат у Клиничком центру. За то вријеме, на мјесту гдје су ми

убацили ону цјевчицу, ставише ми један тег од најмање три кила,

који је притискао вену да не крвави. Не могах се помаћи, но све

то добро прође. Захвалих се професору Николићу и његовим аси-

стентима; добих један диск на којем је било снимљено моје срце.

Рекоше ми: „Ово чувајте ко око у глави јер на основу овога снимка

бити ће вам извршена операција на срцу“.

Вратих се у Будву, требало је добити одобрење од Комисије за

одлазак у Беогад на операцију. Бијаше петак, приступих на Коми-

сију; прегледаше они све моје папире и дијагнозе, прегледаше и

мене. Предсједник, хирург по струци, рече ми: „Ви имате седам-

десет пет година, то је ризично за вас да се оперишете. Јесте ли

свјесни тога?“ Ја нијесам много размишљао што ћу му рећи, него

одмах одговорих: „Потпуно сам свјестан и узимам на себе одго-

ворност за операцију. Не знам да ли ће успјети, али овако како

сада живим не ваља“. Дадоше ми одобрење за одлазак у Београд;

потписах да сам сагласан да се оперишем, и ја натраг дома. Да

будем искрен, није ми било све једно ђе ћу се, и ко ће ме опериста-

ти. Помислих, боље да се ја консултујем са пријатељима који ће

ми препоручити гдје да се оперишем. Знам добро доктора Драга

314

Културна баштина II Избор

Вукотића, предсједника Црногорске академије, утицајног човјека

и стручњака. Он ме савјетовао да је најбоље да се оперишем у Ин-

ституту на Дедињу. Његов пријатељ је проф. Божина Радовић, по-

знати хирург, који је први у Југославији пресадио јетру. Професор

Радовић прихвати Драгову препоруку, заузе са да састави добар

тим који ће ме оперисати. У то вријеме на Дедињу се сматрало да

је професор Хускић најбољи за операције на отвореном срцу. Тако

ја, уз помоћ пријатеља, добих најбољег хирурга; не чеках много

на ред, већ убрзо добих позив за операцију.

Сјећам се добро тих дана када сам одлазио из куће у Будви.

Вјерујте ми, да нијесам мислио да се нећу вратити дома жив.

Отишао сам као на неко обично путовање, којих је у моме жи-

воту било прилично. Тај оптимизам, који ми је иначе својствен,

пренио сам на породицу. Сви су дома вјеровали да ћу се вратити

излијечен. Тако и би!

*

Послије дубоке анастезије почех полако да се будим: отворим,

па затворим очи, не знам гдје сам; неко ме полако удара по обра-

зима и чујем да каже: „Мирославе, пробудите се!“ Траје то подоста

времена док напокон не почех схваћати гдје се налазим и што се

то са мном догодило. Грудни кош ми сав у завојима; десна нога

изнад кољена, па све до стопала исто у завојима. Окренем главу,

видим да сам у соби са још пет кревета на којима леже пацијенти

који су као ја оперисани. Долази сестра и каже ми: „Мирославе,

успјела је опрација, бићете добро“. Било је то 17. јула 2002. године

у Београду, Институт за кардиоваскуларне болести ‚Дедиње‘.

У Институт на Дедиње одведоше ме синови Милорад и Вла-

димир. Када уђох, морасмо проћи кроз један уски ходник који

бјеше препун људи који чекаху на прегледе. Не бјеше први утисак

најбољи, но не траја то дуго, примише ме, предадох ја онај диск и

друга документа; смјестише ме у собу на одјељење за припрему

пацијената за операцију. Бијаше то 12. јула 2002. године.

Соба обична, са пет кревета, са својим купатилом. Добих кре-

вет до прозора, а поред мене лежаше човјек педесетих година.

315

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Поче прича и упознавање. Он је музичар – Лекић, а до њега ле-

жаше млађи човјек, по изгледу видјех да је Ром. Упознадох се и

са њим; бјеше и он музичар, бубњар у једном оркестру. Тако се

ја нађох у соби са двојицом музичара. Бјеше то одлична прилика

да се добро забављамо причајући вицеве, пјевајући испод гласа

шлагере и руске пјесме. Прочу се на одјељењу да се пјева у на-

шој соби па и они рековаленценти, који су већ обавили посао,

радо долазаху код нас да нас слушају. Сестре су нас толерисале

јер нијесмо галамили, а љекарка Поповићка, која је водила наше

одјељење, прелијепо чељаде душом и тијелом – радо нас је слу-

шала. Жељно смо је очекивали да нас посјети: љубазна, пажљива,

стручна, привлачна, право освјежење за болеснике. Но, да кажем

нешто о овом мом познанику Рому – Милану. Младић, двадесет

једну годину, крупан, мало предебео, ожењен Српкињом која

долазаше редовно да га обиђе. Њему је требала да се изврши

операција залисака, а Лекићу, као и мени, да се отчепе запушене

вене. Тако тих пет дана до операције прођоше брзо и весело, нај-

мање смо причали о болести. Моји су ме посјећивали редовно,

доносили храну у друге потрепштине. Дан послије мога доласка

у собу дође и болесник из Рожаја Калач, средњих година. И он

је требао да се оперише као и ја. Њему долазаше родбина да га

обиђе и доносаху му меса, сира, пршуте, свега онога што он, а и

ми сви нијесмо смјели јести. За ове дане чекања на операцију

извршише разна мјерења и претраге: анализе крви, урина, мје-

рење притиска, и друго. Долазио је и доктор Хускић код мене да

ме упозна и распита се о мом стању. Дан пред операцију дође и

брицо, неки весели човјек, који нас је обријао и горе и доље, тако

да су нам длаке остале само на глави; дадоше нам и љекове за

чишћење цријева, поставише и катетер.

Операција на мом срцу је била предвиђена 17. јула; тога дана,

негде око десет сати ујутро, дођоше сестре и одох ја са креветом

право на операцију. Поздравих се са мојим цимерима, одох први.

Одведоше ме у операциону салу, оставише у ћошак, дође једна

докторка – анестезиолог, стави ми неку маску на главу и ја полако

утонух у сан. Од тада ја више ништа не знам што су радили са

316

Културна баштина II Избор

мном, све док се не пробудих у другој соби која је предвиђена за

оне који се опорављају послије операције.

За пацијента који је оперисан важно је да му полако почну ра-

дити цријева да би могао постепено примати течност и дијеталну

храну која је предвиђена за то. Ја се, слава Богу, добро осјећах,

почех нормално да се опорављам; долазаху моји да ме виде и

изгледало је да ће све бити добро. Неколико дана послије опера-

ције дође да ме први пут превија млади доктор специјализант,

син проф. Божидара Бојовића из Подгорице, који је био дио тима

који ме је оперисао. Скиде он оне завоје те ја виђех да ми је грудни

кош био по средини разрезан и да је сашивен. Упитах га да ми

каже што су ми радили, те он мене лијепо исприча што је и како је

било. Прво су добро анализирали онај диск што сам донио из Под-

горице. Затим су ми специјалном шегом разрезали грудни кош и

отворили га. Моје срце су прикључили на вјештачко снабдјевање

крви; истовремено су ми љекари са десне ноге, од изнад кољена

па све до зглоба изнад стопала, извадили главну вену дугу око

60 сантиметара. Са дјеловима вене, на мјестима гдје је било запу-

шено снабдјевање срца крвљу, преспојили су запушене дјелове,

уствари – направили премошћење, и тако омогућили да ми у срце

нормално долази крв. Таквих спојева је било укупно четири, по

два заједно. Послије тог насложенијег дијела операције, преостао

је рутински дио, да се зашије грудни кош и врати цикулација у

нормалне токове. Све изгледа тако једноставно, а у ствари то је

изузетно сложени захват који може да изведе само врхунски кар-

диохирург. Доктор Бојовић ми лијепо то све исприча, објасни, и

на крају ми рече: „Послије десет година, када поново дођете да вас

оперишемо, јер ови бајпасови трају отприлике толико, ја ћу Вас

тада оперисати.“ Ја се нашалих и рекох му: „ Значи, видимо се за

десет година“. „ Да“, одговори ми. Но, маестро је маестро! Хускић

је заиста маестро; што он ради, то траје дуже. Прођоше шеснаест

година како сам оперисан, да куцнем у дрво, моји бајпасови још

раде и функционишу добро.

Но да опишем неке догађаје који су се одвијали у соби по-

слије операције. Искрено да вам кажем, натежа је ствар послије

317

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

операције – тоалет. Ем треба чекати да ти цријева добро прораде,

да можеш почети нормално да се храниш, ем мораш ухватити ред

у коришћењу тоалета. Лежао сам до прозора, а на шестом кревету

до тоалета лежао је један Босанац. Ја трпим и чекам да сви заспу

па да на миру пођем у тоалет; кренем, Босанац се дигне и уђе

прије мене. Бјеше велика мука на мене; чеках да он изађе, но не

дочеках, учињех у гаће. Може бити вама то смјешно, али то је било

први пут да сам то урадио од када сам почео као дијете редовно то

да радим у туту. Што је било послије тога, можете претпоставити.

Да испричам на каквим је мукама био мој цимер из Рожаја.

Послије опрерације никако да се стабилизује; не могу да му про-

раде цријева; надувао му се стомак и по сву ноћ кука и јауче. Не-

престано зове сестре да му помогну, спавања нема. Додијао он

дежурним сестрама, па га оне почеле прекоравати а и подизати

глас, захтјевајући да престане да кука. Прође некако ноћ, кад ево

ти ујутро у визиту наша докторка. Када дође до Рожајца да га пита

како је, поче он да јој се жали. „Докторка, што су ми ноћас чињеле

ове сестре, викале на мене, а знају ли оне докторка из које сам

ја куће, да оне на мене тако викају.“ Умири га докторка, но кад

хоће ђаво, онда му не можеш ништа. До њега лежаше један омањи

старији човјек из Београда. Кревети високи, а његове ноге кратке,

па када се покуша дигнути из кревета не могаше се задржати на

ноге, него се преврну, па право на Рожајца, на његове оперисане

груди. Наста јаук, дотрчаше сестре, помогаше Рожајацу да прежи-

ви и ову незгоду.

Процес рехабилитације траје отприлике осам до десет дана,

ја остадох двадесет, јер ми се рана на грудном кошу инфицирала.

Почех полако устајати. Шетња ходником по равноме је обавезна;

затим се полако почнеш пењати до првог спрата. У Институту

прославих седамдесет пети рођендан. Дођоше моји, донесоше ми

поклоне, у соби направисмо малу прославу, наздрависмо, и тиме

обиљежисмо нови период у моме животу који траје већ пуних

седамнаест година. Но од поклона које добих тога дана – најдра-

жи би моја књига Записи из Русије, коју ми фрешку из штампе

донесоше. Поклоних са радошћу један примјерак нашој докторки.

318

Културна баштина II Избор

Постадох пријатељ са њом, а она амбициозна, способна, вриједна

и паметна, постаде ускоро доктор медицинских наука, а што је

најважније, роди још једно дијете.

Прије одласка кући добили смо савјете како да се чувамо, што

смијемо, што не смијемо радити, какве љекове да пијемо, што

да једемо, и друго. Занимљива је препорука коју смо добили у

погледу секса: не претјеривати у томе, јер један љубавни пуни

доживљај – једнак је енергији коју човјек утроши када се пење

пјешке на трећи спрат. Недавно, мој добри комшија градио кућу

и у друштву поче прича и о страњкињама и женама, те ја испри-

чам како су ме у болници савјетовали у погледу секса и наведем

примјер да је пењање на трећи спрат једнако једном љубавном

доживљају. „Аух!“, рећ‘ ће мој комшија. „Ја дневно најмање дваде-

сет пута се попнем на трећи спрат.“ Насмијасмо се и похвалисмо

га за потенцијал којим располаже.

Из Института на Дедињу отпуштен сам 6. августа 2002. године.

Недавно прочитах у Политици да је нови – стари директор проф.

Бојовић добио дозволу да гради нови Институт. То ме обрадова-

ло, јер сматрам да је ова институција, која у региону предњачи по

угледу у лијечењу кардиоваскуларних болести, по свему заслу-

жила да добије нову модерну зграду и опрему; да њени љекари

и сестре добијају далеко веће зараде од оних скромних које су до

сада добијали.

319

БАШТИНА*

Мој ђед Стијепо Лукетић, прије више од сто година, купио је у Ба-

бином долу у Будви имање које зовемо баштина. У кући кажемо:

идем у баштину; радим у баштини; живим у баштини; посадио

сам мандарине у баштини; родило је воће у баштини. Дио тог ђе-

довог имања, око седам ари земљишта, добио сам у насљеђе, и

1970. године поставио темеље за изградњу породичне куће.

Будва је посљедњих година преизграђена: зелене површине

претварају се у вишеспратнице – са викенд становима. Нестају

маслињаци; град губи препознатљиви медитерански изглед, и

ријетке су куће које имају башту. Једна од њих, са баштом, је и

моја кућа.

Свијет моје баште је разнолик и богат: засаде у башти сам

својом руком посадио, узгајао и сада са радошћу убирам плодове.

Само три воћке су старе колико и ја: нешпола, шипак и једна не-

ранџа (пола дивља, пола питома). У башти има десет мандарина

(пет руских сорти отпорних на мраз); десет неранџи (углавном

‘вашингтонке’), и један лимун. Агруме сам набавио из расадника

код Метковића и стари су двадесет година; рађају добро; редовно

их гнојим, окопавам и режем. Имам три смокве – двије зимнице и

једну сушелицу; једну дуњу, једну јапанску јабуку, велико стабло

зинзуле, два шипка и три коријена маслина.

У приземљу и на спрату тараце су покривене кивијем и лозом.

Два коријена кивија, стара двадесет година, сваке године роде

преко педесет килограма воћа, а четири коријена лозе, која се не

*

Уз извјесна скраћења, преузето из: Ђедова причања и унукове приче, Будва, М. Лукетић, 2011, стр. 211-218. (Прим. ур.)

321

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

прска, редовно роде преко сто килограма слатког стоног бијелог

грожђа. У гајењу воћака придржавам се девизе ‘дај – да ти дам’.

Башта је заштићена густом зеленом оградом. Позади куће рас-

те ловорика, стара нешпола и, уз кућу, расцвјетала бугенвила лила

боје. Цвијеће даје башти посебну драж: разнобојне руже, камелије,

митрово цвијеће, маргарете, филадендрон, хортензије, мушкатле

и друго мирисаво биље – окружују кућу.

Али, живи свијет баште не чине само воћке и цвијеће. Иако је

кућа близу центра града, у њој стално или повремено бораве мно-

ге птице, а неке ту и гнијезда савијају: врапци су стални станов-

ници и посјетиоци овог зеленог гаја; косовци и дроздовци живе

ту преко цијеле године; ту су петерош, сјенице и грлице. Зими су

у башти стални гости финкићи, а у прољеће чује се глас славуја и

гарделина. Сазрело грожђе, киви и јапанске јабуке радо посјећују

вране. Моји унуци, када бораве у Будви, највише пажње посвећују

тражењу корњача и јежева који се скривају у густој зеленој огради.

Сваки дан сам у башти: обилазим засаде, пратим раст ново-

посађених воћака и цвијећа; разговарам са биљем; скидам суве

и болесне листове; берем и једам сазреле плодове – у башти се

осјећам спокојно; ту доживљавам себе као дио природе коју човје-

кова ‘цивилизаторска’ рука није још дотакла.

322

Културна баштина II Избор

Завршавам причања „Баштином“. Написао сам дио мојих

сјећања и успомена из дјетињства и дјечаштва, да мојим синови-

ма и њиховом потомству оставим запис о нашој породици: да се

не прекида генерацијска веза у породици; да не забораве одакле

су, гдје су им коријени; које смо вриједности вољели и поштова-

ли; како смо живјели; што смо наслиједили, а што сами створили.

Да се чува баштина!

А што је за мене баштина?

Баштина је имање које насљеђем прелази на потомство, као

очевина и ђедовина. Ипак, вриједност мог насљеђа највише мје-

рим именом и презименом добијеним од оца Луке Лукетића и

мајке Драгице Лукетић, рођене Вуковић. Тај породични печат,

препознатљив по добром имену, са одговорношћу носим више

од осамдесет година: то је та духовна баштина коју предајем свом

потомству.

Будва, новембра 2010. године

ЛУЈО

323

ПОГЛЕД СА СТРАНЕ

Ријеч приређивача

(Пишем да оставим запис о томе) које смо вриједности

вољели и поштовали; како смо живјели; што смо наслије-

дили, а што сами створили. Да се чува баштина!

А што је за мене баштина?

Баштина је имање које насљеђем прелази на потомство,

као очевина и ђедовина. Ипак, вриједност мог насљеђа

највише мјерим именом и презименом (…) то је та духовна

баштина коју предајем свом потомству (…) Завршићу би-

блијском истином коју сам у животу поштовао: „Боље је

име добро, него богатства много“.

Овим ријечима Мирослав Лукетић завршава свој двотомни

зборник научних, стручних, публицистичких и књижевних ра-

дова, који је пресјек његовог шездесетогодишњег рада. У њима

су одговори на неколико питања: зашто је аутор своју огромну

научну радозналост и радни потенцијал везао за област култур-

не баштине – наше заједничке очевине и ђедовине; како разу-

мије појам културе – у најширем смислу, као све материјалне и

нематеријалне производе људског интелекта; што је најважнији

састојак баштине – вриједности и начин живота који из њих по-

сљедује. Иако су многе стране посвећене значајним догађајима

и личностима црногорске историје, приче које Миро око њих

плете сугеришу да су они резултат, оличење скупа вриједности

и начина живота на једном простору у једном времену. Најзад,

од првог објављеног текста, у Побједи 1958, до посљедњег, о ма-

настиру Градиште, из 2018, Миро Лукетић је градио и утврђивао

своје добро име у историографији, библиотекарству, архивисти-

ци и издаваштву Црне Горе.

325

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ЈУ Народна библиотека Будве је у оквиру своје завичајне еди-

ције приредила и сараднички објавила ову својеврсну хрестома-

тију културне историје старе црногорске државе и Боке Которске,

посебно града Будве и околних области: Паштровића, Маина, По-

бора и Грбља, са жељом да се на једном мјесту окупе најважнији

Лукетићеви радови и да се као карика у ланцу традиције смјесте у

баштински корпус за садашње и будуће генерације. У том смислу,

књига би се могла звати и Мирова баштина.

Миро Лукетић је научник по вокацији и образовању. С једне

стране стоји неизмјерна научно-истраживачка радозналост која

га је навела да, боравећи у Прагу током рада на докторској тези,

напише низ текстова о културним везама Чешке и Црне Горе; да,

радећи у Националној библиотеци Црне Горе на Цетињу, темељно

проучи стару црногорску публицистику која је стицајем околно-

сти главни извор за сваковрсну историју књажевине и краљевине

Црне Горе, а по пресељењу у Будву, да урони у теме везане за

Боку Которску, Будву и Паштровиће. Можемо само замислити што

бисмо све сазнали, на примјер, о Ускршњим острвима, да је нашег

аутора судбина тамо послала! С друге стране, ту је поуздано вла-

дање научном методологијом и композицијом научног излагања.

С треће је научно поштење, мисаона и радна дисциплина која је

резултирала обиљем текстова чврсте конструкције и са аргумен-

тацијом која се заснива искључиво на примарним изворима, на

оригиналним документима. Овакав приступ је тим вреднији по-

мена, јер је остварен у друштву доминантно оралне традиције, у

заједници која већински усвојено виђење стварности – прошле,

садашње и будуће – не гради примарно на темељу пажљивог

чувања и још пажљивијег читања документарних извора, него

према моделу „рече ми један чоек“. Но, овај метод не спријечава

Мира Лукетића да, умјесто сувог ређања података и чињеница,

сваку тему представи сликовито и живописно, са детаљима који

нису од велике историјске вриједности, али догађањима дају ‘ми-

рис и укус’. Тако читамо да су током Бокешког устанка Побори

искористили извјесну Стане Јоканову Шофран да на превару уђу у

тврђаву Стањевиће; да је 1930-их година будвански редар Андрија

Бошковић у градском парку затекао три гуске, те да је трговац

326

Културна баштина II Избор

Иво Рађеновић платио казну за непрописно држање живине, по

одлуци предсједника Опшине, његовог рођеног брата Мила Рађе-

новића, или се у повијест црногорских књижевних часописа удоб-

но смјести цртица о Јовану Поповићу – Липовцу, човјеку чији је

живот изврсна грађа за (још) ненаписани роман. Приповједачки

таленат Мира Лукетића најбоље се очитује у аутобиографским

причама које су окупљене у посљедњој цјелини друге књиге.

Осим што проучава, Миро Лукетић савјетује, упозорава и по-

зива. Након анализе, предлаже рјешења и побољшања постојећих

процедура. Нешто од тога је остварено: стручно уређење дјелатно-

сти у Архиву Будве, пројекат ретроспективне националне библи-

ографије, и друго, али, на жалост, кад упоредимо датуме првих

објављивања и данашње стање у областима о којима неки тексто-

ви говоре, видимо да је то често глас вапијућег у пустињи, слич-

но запажањима и препорукама Павла Мијовића у Озлоглашеном

насљеђу. Опис стања музејске документације уз црногорске ратне

заставе са Фундине, захтјев да библиографски рад на националној

колекцији Монтенегрини треба да прати и њено комплетирање

стварним примјерцима који недостају у Националној библиоте-

ци, или апели да се ријешава проблем нестајања будванских пла-

жа – све то дјелује као да је писано ових дана.

Културна баштина је организована у два тома, са три цјелине

у сваком, и укупно 70 (39, односно 31) текстова: научних прило-

га, стручних радова, предлога пројеката, новинских чланака, ин-

тервјуа, прича. Цјелине су оформљене по претежности теме, иако

се у многим текстовима преплићу области историје, културе,

умјетности. Ипак, начелно се може рећи да је прва књига више

‘историјска’, а друга више ‘умјетничка’. У мјери могућег, начињен

је покушај да текстови унутар цјелина слиједе хронолошку нит.

У приређивању је интервенисано на неколико мјеста гдје је

обједињен материјал из више сродних текстова, и то је назначено

у уредничким напоменама уз сваки наслов. Ове напомене такође

садрже податке о изворима из којих су преузимани текстови. Није

било интервенција у стилу и језику јер је намјера била да се за-

држи аутентичност исказа и ставова и сачува својствени zeitgeist.

327

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

Сâм аутор на више мјеста изјављује да је током свог дугог живо-

та био привржен различитим идеологијама, али да се ни једне

није накнадно одрекао, у мјери у којој су им заједнички идеали

уљуђене, праведне и хумане друштвене заједнице. Иако је наука

од времена писања поједних текстова дошла до додатних подата-

ка, задржане су оригиналне тврдње (на примјер, у међувремену

је пронађена 3. књига Анала Будве Крста Ивановића, објављено је

дјело Симеона Пишчевића О историји српског народа, и слично).

Приређивач је усвојио овакав принцип јер накнадна открића нису

утицала на тачност основних ауторових научних ставова и судова.

Текстови у овој књизи преузети су из различитих књига, збор-

ника, сепарата, новина, и са Интернета. Један рад – о манастиру

Градиште – објављује се први пут. Својеврсни је куриозитет да

књига доноси неколико позних Мирових прича које су born digital

(изворно дигитални текстови), првобитно и једино објављене у

дигиталном формату.

Илустрације су, слично текстовима, преузете из многобројних

извора. Мањи број је из оригиналних издања појединих тексто-

ва; неколико је преузето из других, старијих књига. Одређен број

илустрација потиче из дигиталних библиотека – Националне

библиотеке Црне Горе „Ђурђе Црнојевић“, Народне библиотеке

Србије, Библиотеке Матице српске, Библиотеке Марћана (Вене-

ција), Библиотеке Браиденсе (Милано), Библиотеке Универзитета

Харвард (САД), Галике – Националне дигиталне библиотеке Фран-

цуске, Националне библиотеке Аустрије и Баварске националне

библиотеке. Илустрацијама из посљедње групе је заједничко да

су слободне за коришћење, уз услов да се наведе оригинални из-

вор, што на овај начин чинимо.

Именски регистар који прати књигу смјештен је на крај другог

тома јер се многе јединице појављују у оба тома. Регистар је веома

богат (више од 1.100 јединица) и на свој начин одражава богатство

свијета који је Миро Лукетић својим текстовима спасио од забора-

ва и оживио. У њему равноправно стоје значајне историјске лич-

ности и послужитељи, апотекари, бабице, чувари затвора, жене

које су с пушком у руци погинуле у Бокељском устанку, патриоте

328

Културна баштина II Избор

и аустријски шпијуни, значајни и минорни писци и сликари, опер-

ски пјевачи. Сви они имају своју улогу у историјским догађајима,

у људским пословима и данима о којима пише Лукетић.

Културна баштина је више од књиге за једно читање. За радо-

зналог аматера, то је извор информација и приповедно штиво које

се чита без опадања пажње. Са богатом фактографијом и библи-

ографијом, као полазиштем за дубља истраживања, она може, и

треба, да се нађе као референсно дјело за листање и консултовање

код сваког ко је интересовањем или професијом везан за црно-

горску историју, историографију и културну историју, за историју

црногорске публицистике, архивистику, библиотекарство, и дру-

ге помоћне историјске науке. Најзад, али не најмање важно, она

је пуна ‘удица’ за младе истраживаче, да наставе рад дон Ника

Луковића, Николе Вучковића, Милоша Милошевића, Мирослава

Лукетића, и других који су проучавали историју Боке Которске.

Наслов једног интервјуа са аутором Културне баштине кратко и

директно упућује тај позив: Будва чека истраживаче.

Гордана Љубановић

329

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ИМЕНСКИ РЕГИСТАР

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

АЈЦЕНТАЛЕР Рудолф

10

АЛЕКСАНДАР II (рус. цар)

32, 544

АЛЕКСИЋ Паштровић Дабижив

442

АНДРЕОЛА Франћеско (штампар)

100, 278, 353, 354

АНДРИНИЋ Иван

483

АНДРОВИЋ (поп)

488

142, 143, 161, 174

АНДРОВИЋ Стево

119, 124

АНЂУС Крсто (свешт.)

464, 466

АНРИЈИЋ Десина

441

АНТЕРИЋ Јулије

368

АНТОВИЋ Гордана

83

АНТОВИЋ Ивана

83

АНТОЊОЛИ Далибор

257

АНТОЊОЛИ Миро

163

АНТУНОВИЋ Лука

132

АПЕНДИНИ Фрањо

264

АРДИЈЕЈИ (племе)

146

АРИОСТО

140

АРМЕНИЈА (бабица)

301

АРМЕНКОВИЋ Раде Вуксанов

480, 517, 522

АСПИОТИ Никола (иконописац)

483, 466

АУЕРСПЕРГ (ген.)

87, 88

АУСТРИЈАНЦИ

74, 78, 81, 98, 512, 513

АЏИЋ Марија

259

АШКЕРЦ Антон

53, 209

БАЈИЋ Душан

209

БАЈРОН Џ. Г.

205, 224

БАКИЋ Дојчин

343

БАКИЋ Љ.

210

БАЛИЋ (братство)

525

БАЛИЋ Нико

472

БАЛША III (влад. Зете)

42, 439, 440, 441, 442, 443,

466, 496, 502

БАЛШИЋ (дин.)

40, 41, 59, 147, 439, 507

БАЉЕВИЋ Мила

237

БАН Митрофан

77, 81, 87, 233, 546, 548, 549 21

330

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

БАНОВИЋ (пород.)

242

БАНТИШ-Каменски Д. Н.

120

БАРАНИ

55

БАРЕЛИ Јосип

372

БАРЈАКТАРЕВИЋ Драган

234

БАРТУЛОВИЋ Антон Б.

371

БАШИЋ Антун

132

БЕКЕР Балтазар

115

БЕЛЕНГЕР Милка

237

БЕЛТРАМО Марко (арх.)

96

БЕМБО Антонио

440

БЕМБО Франческо

474

БЕНДЛ Карел

7-11

БЕРЂАЈЕВ Н. А.

424

284

БЕРКОПЕЦ Отон

13

БЕРОШ Јосип

97, 99

БЕРСА Јосип

201, 202

БЕЧИЋ Вукашин

441, 442

БЕЧИЋ Исаија (монах)

456

БЕЧИЋ Јосиф (калуђер)

454

БЕЧИЋ Камило

440

БЕЧИЋ Љеш

442

БЕЧИЋ Никола Стефанов

454

БЕЧИЋ Радаљ

441

БЕШЕВИЋ Стеван

205, 206

БИЈЕЛИЋ Никола

368

БИРОЛИ Пирцио

260, 261

БИЦИ Марин

417, 451, 452

БЈЕЛАДИН (свешт.)

442

БЈЕЛАДИНОВИЋ Сава

219

БЈЕЛИНОВИЋ Живко

443

БЈЕЛИНОВИЋ Станац

443

БЈЕЛИНСКИ Г. В.

52

БОГДАНОВИЋ Јелена

49

БОГЕТИЋ Бошко

423, 424

БОГИШИЋ Антон

369

БОГИШИЋ Валтазар

232, 289

135

БОДЛЕР Шарл

209

БОЖИЋ Иван

97, 221

БОЖОВИЋ Милан

400

БОЖОВИЋ Павле

178

БОЈАНОВИЋ Таде

83

331

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

БОЈКОВИЋ Љубо

237

БОЈОВИЋ Божидар

317, 319

БОЈОВИЋ Јован

97, 99, 302

БОКЕЉИ

11, 62, 63, 82, 98, 226, 350, 134, 151, 158, 161

354, 364, 366, 455, 499,

511, 534, 548

БОЉЕВИЋ-Вулековић Војислав

386

БОНАПАРТА Наполеон

444, 449, 461, 475, 495,

120, 124, 126

510, 511

БОНДА (гроф)

90

БОРГЕС Иван

132

БОРЕТА Весна

237

БОРЕТА Јован

91

БОРЕТА Јоко

163, 169, 172, 184, 193

265

БОТЕВ Христо

53

БОШКОВИЋ (братство)

53, 57, 59

БОШКОВИЋ (гувернадур)

59

БОШКОВИЋ Андрија

154

БОШКОВИЋ Бартол

БОШКОВИЋ Вуко

53

БОШКОВИЋ Ђурђе

97, 100

БОШКОВИЋ Петар

58

БОШКОВИЋ Ристо (поп)

59

БОШКОВИЋ Руђер

57, 58, 59

78, 79, 80

БРАВО Уго

381

БРАДИ (ген.)

78

БРАИЛО Мишо

420

290, 291, 292

БРАЈАК Ђуро

173

БРАЈЕВИЋ Томаш

36

БРАЈИЋИ (мјесто)

71, 72, 75, 76, 77, 83, 86,

41, 132, 240, 265,303, 307,

87, 88, 91, 184, 199, 217,

308, 309

241, 243, 261, 488, 489, 509

БРАНКОВИЋ Ђурађ

41, 42, 43, 147

БРКИЋ Василије (патријарх)

508

БРОЗ Миха

209

БРОЗ Тито Јосип

373

БРУНАЦИЈA Јаков (опат)

98

БРУНИЋ Иво (дондо Иво)

182, 184, 185

БУБИЋ (ком. жандармерије)

462, 463

БУДВАНИ

55, 56, 57, 77, 147, 154,

83, 86, 94, 151, 237

156, 158, 159, 182, 187,

442, 463, 545

БУЗОЛИЋ Стјепан

178

БУКУМИРА Јона

443

332

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

БУКУМИРА Нико

443

БУЛАТОВИЋ Љубомир

205

БУЛГАКОВ С. Н.

424

284

БУРЕШ (комп.)

44

БУРОВИЋ Мирчета

300

БУРОВИЋ Ратко

300

БУТОРАЦ Павао

63

БУЋА Вићентије (бискуп)

452

БУХАР (шеф полиције)

112

БУЧЕТИЋ Андрија

411

БУШАТЛИЈА Махмут-паша

54, 72, 458, 474, 488, 533

БУШАТЛИЈА Сулејман-ага

53

ВАГНЕР (ген.)

76, 77, 86, 87, 99

137

ВАЗИРАЧ ГУНЦАР (WASSIERATCH

124, 125

GUNTZAR)

ВАЈЛД Оскар

209

ВАЛЕНТИНЕЛИ Ђузепе

16, 252, 300

ВАЛОЖИЋ Велимир

177, 195

ВАСИЋ Павле

37

ВАЦЛИК Јан

337

ВЕКАРИЋ Живко

178

ВЕЛЦ Фердинанд

252

ВЕЉКОВИЋ Бошко М.

268

ВЕРДИ Ђузепе

46

ВЕРНЕТ (сликар)

24

ВЕРОНА Иво

172

ВЕСЕЛИ Ј. О.

8

ВИЛАРДИ

58

ВИЛОВИЋ (пород.)

304

ВИЛОВСКИ Тодор Стефановић

144, 154, 154, 162

ВИМЕР Фрањо

7, 21, 44, 45, 48, 49

ВИНАВЕР Вук

97

ВИНФЕН (пук.)

88

ВИРСЕН К. Д.

55

ВИСКОВИЋ (кап. жандарм.)

462

ВИСКОВИЋ (пород. Пераст)

59

ВЛАДЕНОВИЋ Близикућа Кањош в.

60

МАЦЕДОНОВИЋ Кањош

ВЛАДИСАВЉЕВИЋ Евросина

456

ВЛАДИСАВЉЕВИЋ Сава (гроф)

455

ВОГЕЛ Јарослав

16, 17

ВОЈНОВИЋ Иво

53, 209

333

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ВОЛТЕР

67, 77, 79

ВОЛЦОГЕН

ВРБИЦА Лабуд

188

ВРБИЦА Лазар

203

ВРБИЦА Марко

187, 188

ВРЛИЦКИ

53

ВРЧЕВИЋ Вук

62, 63, 73, 228, 229, 232,

220

326, 410, 461

ВРЧЕВИЋ Стево

187

ВУЈАДИНОВИЋ Јован

234

ВУЈИЋ Димитрије

510

ВУЈКОВИЋ Mape

83

ВУЈОВИЋ Димо

394

ВУЈОВИЋ Мило М.

340

ВУКАДИНОВИЋ Ивана

83

ВУКАСОВИЋ Душан

367

ВУКАСОВИЋ Ђ.

382

ВУКАСОВИЋ Стијепан Стијепо

178, 371

ВУКАШИНОВИЋ Стеван

452

ВУКИЋ Перо

203, 205

ВУКИЋЕВИЋ Милан

343

ВУКМАНОВИЋ В.

37

ВУКМАНОВИЋ Гојко

97, 100

ВУКМАНОВИЋ Јован

58, 101,221, 227

ВУКМАНОВИЋ Савић Гашов

38

ВУКМАНОВИЋ Темпо Светозар

128

ВУКМИРОВИЋ Олга

258, 259, 260,

ВУКОВИЋ Божидар

280, 293, 485, 516, 518

ВУКОВИЋ Вићенцо

485, 516, 518

ВУКОВИЋ Гавро

33

ВУКОВИЋ Драго Ђ.

381, 382

ВУКОВИЋ Иво

119, 124

258, 259, 260

ВУКОВИЋ Јово

257-263

ВУКОВИЋ Крсто

119, 126

ВУКОВИЋ Марко

509

ВУКОВИЋ Миланка

237

ВУКОВИЋ Нико

257, 261, 262

ВУКОВИЋ Режевички Никодим (игуман 498, 500, 501, 504, 533

221

и иконописац)

ВУКОВИЋ Саво

115, 119, 120, 122, 125,

142, 143, 177

ВУКОТИЋ Драго

314

ВУКОТИЋ Лука

114

334

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ВУКСАН Душан

15, 37, 93, 97, 98, 102, 254, 169, 189, 191, 198, 209, 212,

255, 283, 299, 300, 301,

277

304, 305, 330, 342, 343, 390

ВУКЧЕВ Раде

449

277

ВУКШИЋ Mape Вукова

83

ВУКШИЋ Mape Филипова

83

ВУЛЕВИЋ Срећко

14

ВУЛЕТИЋ Саво П.

206

ВУТЈЕ

115

ВУЧЕТИЋ Марко (рус. вице-адмирал)

536

ВУЧЕТИЋ Мато

35

ВУЧКОВИЋ Војислав

226

ВУЧКОВИЋ Жарко

156, 163

ВУЧКОВИЋ Никола

97

99

ВУШКОВИЋ Ђорђе (мисионар)

452

ГАВРИЛ (монах)

479

ГАВРИЛОВИЋ Атанасије (срп. партијарх) 508

ГАГИЋ Јеремија (рус. конзул)

512

ГАЗИВОДА Михаило

300

ГАЛТЕРМАН (муз.)

49

ГАТАЛО Данило

206

ГЕТЕ Ј. В.

340

113, 186, 187, 188, 193, 203

ГЛАВУРТИЋ Миро

424

ГОГОЉ Н. В.

52, 53, 187, 193

ГОЛЕНИШЧЕВ-Кутузов A. A.

188

ГОЛИЦИН (рус. кнез)

534

205

ГОЛИШ Крсто

119, 127

ГОЛУБОВИЋ Ђура

469

ГОЛУБОВИЋ Лука

517

ГОНЗАГА Леополд

81

ГОПЧЕВИЋ Спиридон

29

ГОРКИ Максим

207, 209

ГОТЈЕ (франц. генерал)

98, 462, 463, 534,

ГРАДИ Никша

202

ГРБЉАНИ

73, 76, 77, 81, 84, 91, 232,

234, 235, 513

ГРГУРОВА Милка

205

ГРЕГОВИЋ Душан

105, 106

ГРЕГОВИЋ Ђуро Иванов

463, 464

ГРЕГОВИЋ Јово

105

ГРЕГОВИЋ Марика (рођ. Давидовић)

163

ГРЕГОВИЋ Марко Васов

119, 121, 129

335

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ГРЕГОВИЋ Марко Ников

119, 124, 126, 127, 139, 142

ГРЕГОВИЋ Марко Стијепа (помор. кап.)

481

ГРЕГОВИЋ Мило Стијепа

119, 130

ГРЕГОВИЋ Нико Андрије

119, 122, 131

ГРЕГОВИЋ Филип Илије

119, 131

ГРИБОЈЕДОВ А. С.

52

ГРИЈЕ

63

ГРИМ

113

ГРУЈИЧИЋ Ксенија

258, 300

ГУНДУЛИЋ Иван

53, 56, 200, 209

Д’ЕСТЕ Марија

91

ДАБИНОВИЋ Антун

232

ДАБКОВИЋ (племе)

525

ДАБОВИЋ Војислав О.

389

ДАВИДОВИЋ Петроније (свешт.)

447

ДАВИДОВИЋ Саво Лаза

119, 132

ДАВИДОВИЋ Синесије (игуман)

460, 466, 469, 472, 483

ДАВИДОВИЋ Стефан

479, 480, 485

ДАЛАМБЕР

67

ДАЛМАТИНЦИ

62, 64, 65

149

ДАНТЕ

115, 141

ДАНЧУЛОВИЋ Крсто

371

ДАПКОВИЋ Јово

149, 155, 161

ДАПЧЕВИЋ (ком. чете)

308

ДАПЧЕВИЋ Рајна

237

ДАШИЋ Миомир

215, 394

ДВОРЖАК Антоњин

7, 8, 16

ДЕ БЕЗАНТИС Матео

440

ДЕ ЈОКО Лука

440

ДЕ ЛЕОНАРДИС Франћеско (мисионар)

452, 453

ДЕ ЛУКА Драгон

440

ДЕ ЛУКА Иоан

441

ДЕЛОИК Франо

173

ДЕРЕКАЖ М.

79

ДЕСКАШЕВ Стеван

50

ДЕСКО (биљежник)

442

ДИМА

205

ДИМИТРИЈЕВИЋ Апис Драгутин

259

ДИОНИСИЈЕ (игуман)

479, 480

ДИРЕР

24

ДОЈЧЕВИЋ Вук

73

142, 143, 162

336

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ДОЛОВСКИ Томо

178

ДОЛЋИ Франо

510

69, 70

ДОРМУС (ген.)

81, 86

ДОСТОЈЕВСКИ Ф. М.

52, 123

ДРАГИЋЕВИЋ Ристо

35, 93, 97, 98, 342

20

ДРАГО Драговић (псеудоним С. М.

325

Сарајлије)

ДРАГОВИЋ Вук

390, 301, 302

ДРАГОВИЋ Живко

187, 202, 206, 207, 214

ДРАГОВИЋ Марко

12, 13, 14, 15, 16, 252, 254, 167, 169, 173, 180, 183, 187,

297, 300

188, 189, 191, 193, 194, 198,

207, 212, 213, 214, 215

ДРАШКО (војвода)

119

ДРАШКОВИЋ Вељко

237

ДРАШКОВИЋ Лазар

487

ДРАШКОВИЋ Стеван Стево

378

ДРАШКОВИЋ Чедомир

259

ДРЉЕВИЋ Секула

206

ДУБРОВЧАНИ

62

70, 78, 79

ДУЈКОВИЋ Кате

83

ДУРКОВИЋ-Јакшић Љубомир

259

ДУЧИЋ Јован

327

202, 205

ДУЧИЋ Нићифор

327

33

ДУШАН (српски цар)

437, 473, 494, 497, 525, 529 73

ЂАКОНОВИЋ Ђуро

87

ЂАКОНОВИЋ Нико

87

ЂАЛСКИ Ксавер Шандор

53

ЂЕДОВИЋ Нико Пера

119, 122, 133

ЂЕДОВИЋ Шпиро

119

ЂЕДОВИЋ Шпиро Лукин

119, 134

ЂОРЂЕВИЋ Владан

142

ЂУКАНОВИЋ Блажо

116

ЂУКИЋ Душан

340

207, 209

ЂУКИЋ Трифун

169, 180, 198, 212, 215, 124

ЂУНИО Рудолф Руди

178, 371

ЂУРАНОВИЋ Милан

155

ЂУРАШЕВИЋ (династ.) в. ЦРНОЈЕВИЋ

(династ.)

ЂУРАШЕВИЋ Ђурашин

442

ЂУРАШЕВИЋ Ђурђе в. ЦРНОЈЕВИЋ

Ђурђе

ЂУРАШЕВИЋ Ристо

268

337

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ЂУРАШЕВИЋ Стефан (монах)

534

ЂУРАШЕВИЋ Стефаница в.

ЦРНОЈЕВИЋ Стефан

ЂУРАШКОВИЋ Луција

499, 504

ЂУРЂЕВ Бранислав

233

ЂУРЂЕВИЋ Игњат

264

ЂУРЂЕВИЋ Никола

173

ЂУРЂЕВИЋ Тодор

442

ЂУРИЋ Вељко

100, 479

ЂУРКОВИЋ Гавро

178

ЂУРКОВИЋ Никола

381

ЂУРОВИЋ Загорка

259

ЕВГЕНИЈЕ Савојски (принц)

108

ЕКАТЕРИНА II (рус. царица)

456

ЕНГЛЕЗИ

37

122

ЕНХЕЛЕЈИ (племе)

146

ЕСХИЛ

194

ЖАРИЋ Саво (пук.)

261

ЖЕНТИЛИЦА Иван Лукин (канзалијер)

484

ЖИВАНОВИЋ Јеремија

190, 192

ЖИВКОВИЋ Мароје

442

ЖУКОВСКИ В. А.

52

ЗАГУРОВИЋ Јеролим

280

ЗАЈМА (дјевојка)

11, 13, 14, 15

ЗАМБЕЛИЋ Радослав Раде

155, 174, 184

ЗАМБЕЛИЋ Саво

413

ЗАНО (провидур)

54

ЗАНОВИЋ (пород.)

65, 80, 258

ЗАНОВИЋ Антун Стефан

65

ЗАНОВИЋ Мирослав

75

ЗАНОВИЋ Примислав

71, 75, 77, 80

ЗАНОВИЋ Стефан Ханибал

65-72, 73

ЗВЈЕЖИНА Франтишек

186

7, 31-37, 39, 43, 271

ЗДРАВКОВИЋ Александар

ЗЕЛЕНИ Вацлав В.

10, 143

ЗЕЛИЋ Герасим

ЗЕНОВИЋ Алекса

156, 164, 169, 170, 172,

173, 187

ЗЕНОВИЋ Ђуро

151

ЗЕНОВИЋ Јово М.

180

338

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ЗЕНОВИЋ Љиљана

237, 431

ЗЕНОВИЋ Максим (игуман)

481

ЗЕНОВИЋ Мило Захарије

119, 134

ЗЕНОВИЋ Урош

221, 237

ЗЕНОВИЋ. Н. Т.

115

ЗЕЦ Иво (ђакон)

511

ЗЕЦ Маре

83

ЗЕЦ Марко

79

ЗЕЦ Нико

80

ЗИТЕК (арх.)

9

ЗЛАРИНОВИЋ

117

ЗЛАТИЧАНИН Илија

203

ЗЛОКОВИЋ Игњатијe Игњо

97, 99, 100, 101, 385

ЗЛОКОВИЋ Максим

381

ЗМАЈЕВИЋ (пород.)

280, 293

ЗМАЈЕВИЋ Андрија

453

ЗОГОВИЋ Радован

397, 408

ЗОЛАК Велибор

423

ЗОРЕ Лука

360

ЗОРЗИ Марко

448

ЗОРИЋ В.

202

ЗОРИЋ Илија

212

ЗОРИЋ Мате

80

ИВАНИЋ Иван

37

ИВАНИШЕВИЋ Јован (муз.)

28, 44, 48

ИВАНИШЕВИЋ Јован Ф.

203

ИВАНИШЕВИЋ Љубо

171

ИВАНОВИЋ (пород. из Доброте)

102

ИВАНОВИЋ Драгиша

268

ИВАНОВИЋ Иво М.

184, 201

ИВАНОВИЋ Јован

237

ИВАНОВИЋ Крсто

97, 147, 410, 418, 419, 430

83-104, 237

ИВАНОВИЋ Стеван Л.

194

ИВЕЛИЋ Марко (рус. ген.)

455, 510, 534

ИВЕЛИЋ Митар

202

ИВКОВИЋ Коста

13

ИВОШЕВИЋ Васо

364

ИГЊАТЈЕВ Г.

ИГЊАТОВИЋ Јаков

170, 173

ИГО Виктор

210

ИЛИЈА (гуслар)

13

ИЛИРИ

146

339

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ИЛИЋ Војислав

205

ИЛИЋ Драгутин

205

ИЛИЋ Спасоје

207

ИНОЋЕНТИЈЕ XI (папа)

91

ЈАКШИЋ Ђура

162

ЈАНОШ Краљевић

120

ЈАНЧИЋ Петар

380

ЈАЧЕВ Марко

451, 498

ЈАШОВИЋ Драгомир (иконописац)

483

ЈЕВРЕЈИ

24

ЈЕЛИЋ Илија

232

ЈЕЛУШИЋ Божена

237, 238

ЈЕЛУШИЋ Синиша

424

ЈЕНКО Даворин

28, 49

ЈЕНСЕН Алфред

51-56

ЈЕРГОВИЋ Фрањо

48, 49

ЈОВАНОВИЋ Војислав М.

113, 115

ЈОВАНОВИЋ Душан

48

ЈОВАНОВИЋ Змај Јован

193, 202, 206

ЈОВАНОВИЋ Јован (реф.)

178

ЈОВАНОВИЋ Паја

411

ЈОВАНОВИЋ Р.

81

ЈОВИЋЕВИЋ Андрија

205, 207

ЈОВОВИЋ Василије

258, 259

ЈОВОВИЋ Душан

300

ЈОВОВИЋ Јеврем

178

ЈОВОВИЋ Лука

205, 207

ЈОВОВИЋ Мило

206

ЈОКСИМОВИЋ Драгољуб

229

ЈОНИН (рус. конзул)

71, 76, 81, 86, 89, 90

ЈОСИП II (аустр. цар)

69

ЈОСИП Рус

266, 303

ЈОСИФ (калуђер)

453, 473, 481

ЈУНГ К. Г.

424

284

ЈУНКОВИЋ Маро

470, 517

ЈУНКОВИЋ Стијепо

483

ЈУСУФ (тур. официр)

13, 14

КАВАЛИ Франћеско

91

КАДИЈА Владо

383

КАДМО

146

КАЖАНЕГРА Борис (игуман)

468, 490

340

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

КАЖАНЕГРА Бранко Дики

237

КАЖАНЕГРА Данило (Данило

496, 525-531

Паштровић, архимандрит)

КАЖАНЕГРА Илија Ј.

205

КАЖАНЕГРА Јово (канцелијер)

449

277

КАЖАНЕГРА Лазар

175, 176

КАЗАНОВА Ђакомо

75, 76, 77, 80, 81

КАИЗЛОВА Штокова Емилија

187

КАЛАЂУРЂЕВИЋ Нико

237

КАЛАЂУРЂЕВИЋ Стефан

439, 441

КАЛАЊ Павле (игуман)

468

КАЛЕЗИЋ Димитрије (игуман)

468

КАЛИНИК (партијарх)

444

КАЛМЕ Огистен

115

КАЉОСТРО

70

КАМЕНАРОВИЋ Ћиро

178

КАПИСОДА Сћепац Јовов

508

КАПИЏИЋ Андрија

97

КАРАЂОРЂЕ

120

КАРАМАТИЈЕВИЋ Пиво

400

КАРАЏИЋ Вук С.

73, 262, 323, 325, 410, 411, 120, 220

511

КАРБУЛКА (проф.)

50

КАРДЕЉ Едвард

330

КАРДУЧИ

205

КАРЕРА

188

КАЋАНСКИ Стеван Владислав

173

КАУНИЦ (аустр. канцелар)

75, 77

КВИРИНИ Франћеско

42

КЕНТЕРА (братство)

525

КЕНТЕРА Марко

464, 465

КИНГСТОН (војвоткиња)

69

КЛАРА (турист.)

292, 294-298

КЛАУДИЈАН Клаудије

79

КНЕЖЕВИЋ Никола

13

КНЕЖЕВИЋ Никола (барјактар)

279

КНЕЖЕВИЋ Стеван (далм. владика)

449, 543

137

КОВАЉЕВСКИ Јегор

510

КОВАЧЕВИЋ Драгутин

194

КОВАЧЕВИЋ Иван Горан

КОВАЧЕВИЋ Митар (поп)

77

КОВАЧЕВИЋ Новица

194, 205

КОВАЧЕВИЋ Предраг

90, 232, 384

341

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

КОВАЧЕВИЋ Филип Ј.

340

49, 165, 180, 182, 186, 187,

188, 189, 190, 194, 202, 203,

205, 214, 215, 218

КОВИЈАНИЋ Ристо

42, 97, 98

КОЈОВИЋ Антун (дон)

148, 419, 461, 463, 465

131

КОЛАР Јан

31

КОЉЦОВ А. В.

52, 205, 207

КОНСТАНТИНОВИЋ Наталија

21

КОНТАРИНИ Луиђи

91

КОПРИВИЦА Филарет (игуман)

КОРНАРО Ђовани

90, 94

КОСИЈЕРЕВАЦ Максим (игуман)

499, 500, 501, 502

КОСТИЋ Лаза

9, 337, 339, 340

183, 187, 188, 193, 194, 198,

202, 206, 214

КОСТИЋ Милан

337

КРАЈИШНИК Богдан

205

КРАЛ (аустр. инж.)

23

КРАЉЕВИЋ Венедикт

449, 501

КРАЉЕВИЋ Стево

397

КРГОВИЋ Љиљана

237

КРЕЈЧИ Франо

209

КРИВОКАПИЋ Радомир

55, 205, 206

КРИВОШИЈАНИ

77, 513

КРИЖИЦКИ Г. К.

55

КРКЛЕЦ Густав

22

КРКШИЋ Радич

442

КРПАН Даница

156, 164

КРСТИЋ Божидар

156

КРТОЉАНИ

56, 77

КРУЉ Урош

176, 205, 243

КРУТА Петроније (игуман)

446

КУБА Лудвиг

44

КУЗМАНОВИЋ (апотекар)

304

КУКУЉЕВИЋ Сакцински Иван

265, 497

КУЉАЧА (братство)

202, 525

КУЉАЧА Ђорђе (игуман)

452

КУПРИН А. В.

209

КУСОВАЦ Шкрњо

28

КУСТУДИЋ Селим

162

КУЧИ

28, 30, 444, 529

33, 269

ЛАВРОВ П. A.

61

55

ЛАЗАРЕВИЋ Лаза

53

342

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ЛАЗАРЕВИЋ Стефан (деспот)

42

ЛАЗАРЕВИЋ Филип

367

ЛАЗОВИЋ Алексије (сликар)

530, 531

ЛАКИЋ Димитрије

430, 490

ЛАКИЋ Зоран

394

ЛАКИЋ Радоје

163, 173

ЛАЛОШЕВИЋ Александар Ацо

383

ЛАТАС Омер-паша

326

ЛАТКОВИЋ Видо

63, 343

ЛЕДЕНИЧАРИ

77

ЛЕДИНЕК Соња

259

ЛЕКА (капетан)

59

ЛЕКИЋ Никола

341

ЛЕНАУ Николаус

188

ЛЕОПАРДИ Ђакомо

188

ЛЕОПОЛД I (аустр. цар)

90, 108

ЛИБЕНВАЈН (LIEBENWEIN)

24

ЛИЈЕШЕВИЋ Душан

231, 421

ЛИМАНДЕР

7

ЛИНДАУ Паул

207

ЛИХАЧЕВ Д. С.

35

ЛОПИЧИЋ Ђорђе

226

ЛОРЕНЦИ Лоренцо

132

ЛОТ (сликар)

36

ЛУЈАНОВИЋ Петроније

325

ЛУКАТЕЛИ Антон

400

ЛУКЕТИЋ Владимир

313, 315

ЛУКЕТИЋ Драгица (рођ. Вуковић)

301, 323

ЛУКЕТИЋ Илија (канцелијер)

449

277

ЛУКЕТИЋ Лука

257, 258, 261, 281, 323

ЛУКЕТИЋ Милорад

262, 282, 315

ЛУКЕТИЋ Нина Александровна (рођ.

262, 263, 281, 303

Соловјова)

ЛУКЕТИЋ Петар

156, 163, 174, 243

ЛУКЕТИЋ Станица

306

ЛУКЕТИЋ Стеван

279

ЛУКЕТИЋ Стијепо

321

ЛУКЕТИЋ Томо

411

306

ЛУКЕТИЋ Шпиро

413

ЛУКОВИЋ Нико (дон)

62, 63, 96, 98, 260

ЛУПИС Антонио

84, 87, 88

ЛУТОВАЦ (др)

313

ЛУТОВЦИ

34, 35, 36

343

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ЉЕРМОНТОВ

52, 53, 188, 203, 207, 224

ЉУБИЋ Шиме

60

ЉУБИША Висарион (митрополит

445, 541-546

130, 144

црногорски)

ЉУБИША Давид

413

ЉУБИША Димитрије Митар

143, 144, 145

ЉУБИША Димитрије Митар (калуђер)

463, 464, 472

ЉУБИША Еуфемија (Јефимија)

143, 145

ЉУБИША Катарина (рођ. Ђаконовић)

130

ЉУБИША Катина (рођ. Брдар)

130

ЉУБИША Крсто

277

ЉУБИША Лука

130

ЉУБИША Љубезна

143, 145

ЉУБИША Мило

242

ЉУБИША Митар Луке

130, 143

ЉУБИША Никола Стијепов

130

ЉУБИША Сава (игуман)

446, 447, 458, 459, 461, 462

ЉУБИША Софија (рођ.Ћеловић)

143

ЉУБИША Стефан Митров

216, 241, 238, 366, 414,

55, 59, 60, 119, 129-145

438, 465, 486

ЉУБОТА (потурчењак)

13, 14, 15

МАГЛАНОВИЋ Хијацинт

115, 116, 117

МАЖУРАНИЋ Иван

53, 55

МАЗУРЕВСКИ (рус. конзул)

510

МАИНИ (племе)

71, 72, 75, 76, 77, 78, 87,

152

88, 90, 91, 199, 217, 241,

513, 545

МАКАРИЈЕ од Црне Горе (штампар)

485, 518

МАЛЕРБ Франсоа

207

МАМАЈЕВ (проф.)

35, 36

МАРИЈА (рус. царица)

49

МАРИЈА Тереза (аустр. царица)

75, 78

МАРКИЋЕВИЋ Ђорђе (игуман)

446, 447, 472

МАРКИЧЕВИЋ Вуко

57

МАРКИЧЕВИЋ Марко

57

МАРКИШИЋ Нико

184

МАРКОВИЋ Б.

375

МАРКОВИЋ Душан

163

311

МАРКОВИЋ Крсто

372

МАРКОВИЋ Мило

163, 184, 201

МАРКОВИЋ Милош

237, 341

МАРКОВИЋ Раде (глумац)

237

344

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

МАРКОВИЋ Радомир

163

МАРКОВИЋ Светозар

338

174

МАРКОВИЋ Тада

34

МАРКОВИЋ Шпиро

161

МАРМОН (маршал)

462, 511

МАРНАВИЋ Јанко

120

МАРТИНОВИЋ X.

39, 40, 42

МАРТИНОВИЋ Божо

268

МАРТИНОВИЋ Душан

259

МАРТИНОВИЋ Ђорђе М.

341

МАРТИНОВИЋ Иван

442

МАРТИНОВИЋ Игњат

41

МАРТИНОВИЋ Јелена

50

МАРТИНОВИЋ Јово (бригадир )

197

МАРТИНОВИЋ Крсто (поп)

41

МАРТИНОВИЋ Лука

175

МАРТИНОВИЋ Марко

41

МАРТИНОВИЋ Мило (сердар)

41

МАРТИНОВИЋ Милош

13, 14, 15

МАРТИНОВИЋ Нико Крстов

41, 42

МАРТИНОВИЋ Нико Симов

97, 99, 100, 232, 252,256,

41, 285

258, 283, 300, 301, 343,

390, 393

МАРТИНОВИЋ Рајко

442

МАСАРЕК

84

МАСЛЕША Веселин

397

МАСТРОЈЕВИЋ Дабижив

443

МАТАВУЉ Симо

9, 337, 364, 381, 545

53, 157, 175, 180, 183, 187,

188, 193, 201, 202, 214, 215,

216, 217, 219

МАТКОВИЋ Анте

129, 370, 381

МАЦЕДОНОВИЋ Кањош

60, 73

59-64, 119, 142, 162, 163

МАШНЕР-Веброва Л.

187

МЕДАКОВИЋ Дејан

262

МЕДАКОВИЋ Милорад

337

МЕДИГОВИЋ Крсто

119, 135

МЕДИГОВИЋ Мило

421

МЕДИГОВИЋ Нико

119

МЕДИН (пород.)

454

73, 265

МЕДИН Лука

136, 159

МЕДИН Никола

154, 161, 163, 173, 184

МЕДИН Саво

119, 137

МЕДИН Томо

73- 81

МЕДОЈЕ (свештеник)

442

345

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

МЕМО Никола

43

МЕРИМЕ Проспер

113, 115, 119-121, 123, 124

МЕРЦ (ком. Космача)

84

МИЈАЧ Иво

240

МИЈОВИЋ Милорад

503

МИЈУШКОВИЋ Мирко

205

МИЈУШКОВИЋ Славко

54, 96, 97, 98, 99, 101, 461

60

МИКИЋ Татјана

260

МИКОВИЋ Дионисије

14, 363, 364, 460, 466, 496, 59, 205, 219-221

498, 499, 501, 502, 504, 538

МИКОВИЋ Душан

197-198

МИКОВИЋ Иво

164, 184

282

МИКОВИЋ Петроније

463, 464, 465, 467

МИКОЛАШЕК Антон

149, 152, 153

МИКУЛА Никола

159

МИКУЛА Паво

419

МИЛАКОВИЋ Димитрије

7, 9, 323, 325, 337

124, 166

МИЛАНОВИЋ Михаило

207

МИЛОВИЋ Драго

380

МИЛОВИЋ Јефто

97, 98, 100

МИЛОШ (војвода)

120

МИЛОШЕВИЋ Антон

96, 97, 101, 102

МИЛОШЕВИЋ Милош

97, 98, 99, 100, 210, 232

МИЛУНОВИЋ Мило

23-26

МИЛУТИНОВИЋ Јово

252

МИЛУТИНОВИЋ Коста

97

МИЛУТИНОВИЋ Сарајлија Сима

323, 325

МИЉАЈЕВ Алексеј

371

МИЉАНОВ, Марко

28, 30, 328

МИРКОВИЋ Милан

202

МИТРОВИЋ Владимир Владо

237, 238

МИТРОВИЋ Јосиф

466

МИТРОВИЋ Кирило (епископ)

419, 445, 450, 496, 547-549

МИТРОВИЋ Слободан Бобо

423

МИТРОВИЋ Стефан

225-229

МИТРОФАН Бан (митрополит

77, 81, 87, 233, 546, 548,

21

црногорски)

549

МИХАИЛОВИЋ Божо

102, 479, 504

МИХАИЛОВИЋ Георгије

263, 289

169, 212

МИЦКИЈЕВИЧ Адам

53, 113, 121, 188

МИЏОР Даро

115

МИЏОР Петар (учитељ)

466, 487, 545

МЛЕЧАНИ

41, 42, 47, 50, 53, 110, 200, 59, 86

232, 439, 451, 474, 507, 509

МОДЕСТИН Јосип

227

МОКРИЊАНИ

77

МОПACAH Ги де

207

МОРАЧАНИ

510

МРАЗИК Владимир

187

346

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

МРВАЉЕВИЋ Радивоје

237

МУЈЕЗИНОВИЋ Исмет

400

МУК Адолф

128, 129, 142, 370, 381

МУКТАР-паша

27, 28

МУРАТ (султан)

25

МУТИБАРИЋ Јеротеј (епископ)

537, 541, 542

МУШИКА Томашев (барјактар)

30

МУШИЦКИ Лукијан

262

МУШУРА (пород.)

237

МУШУРА Антун

155, 173

МУШУРА Бојан

237

НАДСОН

205, 224

НАКИЋЕНОВИЋ Јово

379

НАКИЋЕНОВИЋ Сава

14, 45, 58, 372

НАПОТНИК Михаил

266

НАСТАСИЈЕВИЋ Момчило

329

НЕДЕЉКОВИЋ Душан

398, 408

НЕМАЊИЋ Милутин (срп. краљ)

477, 439

НЕМАЊИЋ Стефан Урош (срп. краљ)

48, 439

НЕНАДИЋ Иван Антун

280, 293

НЕНАДОВИЋ Љубомир Љуба

325, 326, 327

50, 194, 202

НЕРУДА Јан

53, 209

НИКАЦ од Ровина в. ТОМАНОВИЋ

Лазар

НИКОЛА (војвода)

117, 118

НИКОЛА из Маина

280, 419

НИКОЛАЈЕВИЋ Георгије

58

78

НИКОЛИНИ Франћеско

92, 93

НИКОЛИЋ Пивљанин Баjo

54

НИКЧЕВИЋ Томица

300

НИЧЕ

209

НОВАК Милошев

30

НОВАКОВИЋ Божо

339

46, 49

НОВАКОВИЋ Васо

161, 163, 173

НОВАКОВИЋ Вукота

443

НОВАКОВИЋ Стојан

16, 82, 229, 232, 262

НОВАКОВИЋ Хрвоје

443

НОВЉАНИ

77

НОДЈЕ Шарл

115, 123

ЊЕКРАСОВ

205

О. в. П.

25

ОБИЛИЋ Милош

60, 161

ОБРАДОВИЋ Доситеј

410, 508

ОБРЕНОВИЋ Милош

120

ОГИНСКИ (гроф)

68, 69

347

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ОГЊЕНОВИЋ Вида

461

ОГЊЕНОВИЋ Милена

46

ОГЊЕНОВИЋ Шпиро

45, 46, 49

ОДАЛОВИЋ Глигo

380

ОЛИВА Виктор

12

ОРЛОВИЋ (вл. секретар)

448, 512

ОСТРОВСКИ Николај

299

ОСТРОЖИНСКИ-Утјешиновић Огњеслав

202

ПАВИЋ Милорад

124

ПАВИЋ Никола

398

ПАВИЋЕВИЋ Мићун

17, 209

ПАВИЧИЋ Дашо

380

ПАВЛЕ I (рус. цар)

458

ПАВЛИНОВИЋ Миховил

155, 160

ПАВЛОВИЋ Ђорђе (монах)

534

ПАВЛОВИЋ Илија

119, 137

ПАВЛОВИЋ Инокентије (игуман)

466, 483

ПАВЛОВИЋ Јован

9, 11, 13, 327, 330, 337,

160, 163, 165, 174 – 177,

339, 340, 545

179, 180, 183, 187-191,

193, 197, 198, 201, 203 213,

214, 218

ПАЈСИЈЕ (калуђер)

51

ПАКТО (франц. ген.)

463,464

ПАЛАЦКИ

31

ПАЛТАШИЋ (пород.)

280, 293

ПАЉАРДИ Ђовани Марија

92, 102, 103

ПАРТЕНИ Доменико

91

ПАСКАЛ Блез

424

284

ПАСКОВИЋ Људевит

280, 293

ПАУЛИЋ (пук.)

509

ПАШТРОВИЋ (племе)

47, 48, 51, 52, 53, 54, 55, 56, 59, 60, 61, 69, 75, 78, 79, 81,

57, 59, 60, 72, 73, 75, 77,

107, 111, 132, 161, 221, 257,

102, 106, 107, 110, 114, 116, 259, 275, 276, 277, 278

122, 200, 221, 231, 242, 409,

429, 437, 438, 439, 441, 442,

445, 446, 447, 450, 451, 452,

453, 454, 455, 459, 461, 462,

463, 464, 468, 469, 473, 474,

475, 476, 481, 484, 485, 486,

488, 489, 491, 493, 494, 495,

496, 497, 498, 499, 505, 515,

516, 519, 522, 526, 534, 535,

539, 541, 542, 543, 545, 547

ПАШТРОВИЋ Алекса

442

348

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ПАШТРОВИЋ Никола

443

ПАШТРОВИЋ Стефан

483, 515, 517

ПЕЗАРО Леонард

92

ПЕЈОВИЋ Ђоко

300

20

ПЕЛАГИЋ Васа

337, 341

302

ПЕРАЗИЋ Василије (игуман)

460, 467, 501

ПЕРАЗИЋ Димитрије (игуман)

419, 496, 497, 498, 500,

111

501, 502, 504, 533, 535,

536, 537, 538, 539, 542

ПЕРАЗИЋ Мило

111, 114, 115, 201

ПЕРАЗИЋ Митар

502

ПЕРАЗИЋ Нико Лукин

119, 128, 138, 419

ПЕРАЗИЋ Никола

238

ПЕРАЗИЋ Симо

119, 121, 139

ПЕРОВИЋ Лазар Т.

204, 205

ПЕРОВИЋ Перо

119, 140

ПЕРОВИЋ Пуниша

397

ПЕТАР I (руски цар)

455

ПЕТКОВИЋ-Вилсон Ђорђe

382

ПЕТРАНОВИЋ Герасим

11, 288, 359, 363, 450, 467,

538, 544, 548

ПЕТРИЧЕВИЋ (потпук.)

55

ПЕТРОВИЋ Божо

28, 29

ПЕТРОВИЋ Василије (владика)

9, 12, 336

ПЕТРОВИЋ Вељко

209

ПЕТРОВИЋ Данило (владика)

9

ПЕТРОВИЋ Данило (књаз)

27, 28, 29

ПЕТРОВИЋ Мато

374

ПЕТРОВИЋ Мико (барјактар)

30

ПЕТРОВИЋ Милан

161, 169, 170, 413

ПЕТРОВИЋ Милена (књагиња)

107

ПЕТРОВИЋ Мирко (војвода)

41

ПЕТРОВИЋ Мирко (књаз)

20

ПЕТРОВИЋ Његош (династ.)

9, 10, 11, 444, 445, 525

29, 216

ПЕТРОВИЋ Његош Данило I

444, 499, 507, 525

ПЕТРОВИЋ Његош Никола (принц)

20

ПЕТРОВИЋ Његош Никола I

328

19, 21, 27, 28, 29, 32, 43, 46,

49, 55, 135, 137, 148, 156,

160, 163, 167, 173 – 175,

179, 183, 186, 194, 201, 205,

206, 208, 214

ПЕТРОВИЋ Његош Петар (књаз)

259, 261

ПЕТРОВИЋ Његош Петар I

94, 335, 529

68, 69, 278

349

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ПЕТРОВИЋ Његош Петар II

9, 332

13

ПЕТРОВИЋ Радмила С.

229, 232

ПЕТРОВИЋ Сава (владика)

446, 526

ПЕТРОВИЋ Стево

206

ПИЗАНИ Антонио (нотар)

59

ПИЈАДЕ Моша

129, 398, 400, 408

ПИЋАН Војо

238

ПИШЧЕВИЋ Александар

111

ПИШЧЕВИЋ Симеон

107- 112

ПЛАМЕНАЦ Илија

28, 30

ПЛАМЕНАЦ Јован

341

ПО Едгар

188

ПОБОРИ

54, 72, 77, 78, 79, 80, 87,

132, 152

90, 91, 199, 432, 513, 514

ПОДОЉСКИ Михајло

268

ПОЉАЦИ

154

ПОП Мићо в. ПЕТРОВИЋ Стево

ПОПЕР (муз.)

49

ПОПОВИЋ Бранко

162

ПОПОВИЋ Вук

132

ПОПОВИЋ Вуколај

512

ПОПОВИЋ Дрекаловић Марко Миљанов

в. МИЉАНОВ Марко

ПОПОВИЋ Ђ.

34

ПОПОВИЋ Ристо

206

ПОПОВИЋ Саво Р. (барјактар)

30

ПОПОВИЋ Светозар

260

ПОПОВИЋ Симо

9, 34, 337, 338, 545

150, 160, 161, 165-167, 170,

172, 173, 174, 187, 202, 211,

212, 214

ПОПОВИЋ Томо

372

ПОПОВИЋ-Липовац Јован

180, 182, 183, 186-188, 190,

194, 201, 202, 212,

214-218

ПОРТЕ Жан Батиста

115

ПОТЈОМКИН (рус. државник)

456, 457

110

ПОТОЊИН

41

ПРЕРАДОВИЋ Петар

53

ПРЕТНЕР Драгутин (изд.)

142

ПРЕШЕРН Франце

53

ПСЕУДО Скилак

146

ПТОЛЕМЕЈ (географ)

147

ПУЧАНОВИЋ Ламбро

442

350

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ПУШИЋ Илија

386

ПУШКИН A. С.

52, 53, 113, 119, 120, 121,

123, 124, 126, 194, 205

РА(Д)ОСАВЉИЋ Никола

441

РА(Д)ОСАВЉИЋ Радич

441

РАВИЋ Ђено

202

РАДАНОВИЋ Јово

82

РАДИЧЕВИЋ Бранко

53, 193

РАДИЧЕВИЋ Филип

14

РАДНХУНКОВА Зденка

27

РАДОВИЋ Вукашин

342

РАДОВИЋ Вуко

398, 400, 408

РАДОВИЋ Ђуриша Јованов

34

РАДОВИЋ Митар

119, 140

РАДОВИЋ Перо Иванов

33

РАДОИЧИЋ Владo

380

РАДОЈЕВИЋ Вељко

203

РАДОЈИЧИЋ Власта

163

РАДОМАН Ђуро

169, 173

РАДОЊИЋ Јован (гувернадур)

97, 451, 498

69

РАДОСАВЉЕВИЋ Илија

300

РАДОСАВЉИЋ Алекса

442

РАДОСТИЋ Дабижив

443

РАДОСТИЋ Стојан

442, 443

РАДУЛОВИЋ С.

203

РАДУНОВИЋ В.

40

РАЂЕНОВИЋ Данило

161, 163, 170, 172, 173

РАЂЕНОВИЋ Иво

154

РАЂЕНОВИЋ Милан

266

РАЂЕНОВИЋ Мило

149, 154, 184, 201

РАЂЕНОВИЋ Митар

413

РАЂЕНОВИЋ Нико

449

277

РАЈКОВИЋ (пород.)

237

РАЈКОВИЋ Никола Нико

156, 157, 161, 163, 170

266

РАЈНВАЈН Алекса

327, 328, 329, 342

РАКИЋ Милан

209

РАМАДАНОВИЋ Милан

370

РАМАДАНОВИЋ Перо

173, 177, 195

РАМОСИЋ (бег)

529, 530

РАМПАЦЕТИ Антонио (штамп.)

515, 519

РАТКОВИЋ Раде

423

РАФАЕЛИ Трипо

154, 155

351

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

РАФАИЛОВИЋ Василије (зограф)

481

РАФАИЛОВИЋ Митар

267

РАФАИЛОВИЋ Петар

372

РАЦКОВИЋ Никола

229

РАЧЕТА Илија

152

РАЧЕТА Саво

187, 202

РЕЖЕВИЋ Никола (синдик)

464

РЕЈ Леон

182, 183, 184, 186

РЕХАКОВА Михела

27

РЕШЕТАР Милан

201

РИБАР Иван

373

РИГЕР

11

РИМЉАНИ

146

РИСТАНОВИЋ Милан

440

РИСТИЋ Јован

135

РИСТИЋ Серафим

526

РОВИНСКИ Павле Аполонович

9, 12, 16, 17- 20, 24, 252,

188, 203, 205, 207, 214

337

РОГАНОВИЋ – Црногорац Радоје

46, 202

РОДИЋ (ген.)

88, 89, 90

137, 148, 156

РОМАНОВ (династ.)

35

РОСИ Алфред

178

РОТКОВИЋ Радослав

98, 99, 129

РУБЕН (проф.)

36

РУБЕНС (сликар)

24

РУВАРАЦ

12

РУС Андрија

452

РУСИ

73, 462, 495, 511, 534

РУСО

67

РУТКОВИЋ (ком. Будве)

91

РУФИМ (црногорски владика)

483

РУЦОВИЋ Гаврило

547

РУЦОВИЋ Јован

55, 56

САБЉАР Мијат

497

САВА Инок – Дечанац

485, 515, 517, 519-521,

522, 525, 526

САВА Свети

147, 444

САВО са Ловћена

285-286

САЛУСТИЈЕ

141

САРДЕЛИЋ Рудолф

367

СВАТОПЛУК

53

СЕГРЕДО Албано

440

352

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

СЕКУЛОВИЋ Душан Ј.

371

СЕКУЛОВИЋ Јован

365

СЕКУЛОВИЋ Паун

30, 35

СЕФЕРОВИЋ Лазар

386

СИМОНИЧ Франц

265

СИНА (барон)

36

СИНДИК Илија

232

СЛОВЕНИ

94, 217, 147, 473, 475

31, 32, 34 – 36, 39, 51, 52,

107, 120, 121, 124, 135, 154,

156, 178

СЛОВИНИЋ Анте

161, 163, 164, 175, 178,

305

181, 182, 184, 371

СЛОВИНИЋ Слободан Бобо

423

СМЕТАНА Б.

8

СОЈХЕР Елијас

169

СОКРАТ

188

СОЛИМАНИ Зано

92

СОЛОВЈЕВ Александар

117, 228, 232, 494

СРБИ

11, 51, 242, 244, 274, 411,

107, 110, 120, 123, 135, 139,

445, 452, 475, 529, 530,

140, 159, 167, 176, 178, 179,

535, 536, 538, 542, 548

219, 276, 295

СРДИЋ Ђорђе

174

СРЕДАНОВИЋ Б.

203

СРЗЕНТИЋ Васо-Глуви

121, 122, 398, 408

СРЗЕНТИЋ Крсто

119, 122, 141

СРЗЕНТИЋ Павле

113, 119, 121, 123, 124,

128, 130, 132, 135, 138,

139, 140, 141

СТАНИЋ Bojo

400

СТАНИШИЋ (комесар)

308

СТАНИШИЋ Блажо

243

СТАНОЈЕВИЋ Глигор

98, 232

СТАНОЈЕВИЋ Станоје

44, 227

СТЕВАНОВИЋ Павле

298

СТЕКЕТИ Лоренцо

203

СТЕФАН из Скадра (штамп.)

516

СТЕФАНОВИЋ Иво

186

СТИЈЕПЧЕВИЋ Иво

98, 232

СТЈЕПАН Византијски

146

СТЈЕПЧЕВИЋ Јован

387

СТОЈАНОВИЋ Глигор

97

СТОЈАНОВИЋ Љубомир

479, 519, 526

СТОЈАНОВИЋ Сретен

25

353

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

СТОЈИЋ Радомир

194

СТРАТИМИРОВИЋ Ђурађ

147

СТРАХИЊА из Будимљe (поп и

479, 481, 482, 499

живописац)

СТРОГАНОВ Јегор (монах)

460, 461

СТУЛИ Бернард

97

СУБОТИЋ Ђуро

96, 99

СУБОТИЋ Јелисавета

129

СУЂИЋ Душан М.

113, 114, 205

СУЂИЋ Иво

114, 119, 126, 135, 142

СУМАРОКОВ

188

СУНДЕЧИЋ Јован

9, 337, 338

27, 48, 159-161, 166, 170, 173,

174, 201, 205, 212, 214, 212

ТЕМЕЛ (кап.)

90

ТЕОДОРИДЕС Клеант

45, 48

ТОДОРИЦА Митар

119, 143

ТОЛИНГЕР Роберт

7, 21, 43, 45, 46, 48, 49, 50

ТОЛСТОЈ Л. Н.

52, 203, 209

ТОМАНОВИЋ Лазар

11, 12, 17, 20, 62, 96, 99,

138, 158, 161, 165, 185, 186,

106, 337, 339, 366

187, 188, 194, 197-203, 206,

207, 214

ТОМАНОВИЋ Роксанда

17, 18

ТОМАШЕВИЋ Јован

121, 122, 124, 128, 129,

132, 135, 142, 312

ТОМИЋ (конзул)

462, 511

ТОМИЋ Јован

58

ТОМИЋ Милутин

186

ТОМИЋ Павле

462

ТОМОВИЋ Будо

397

ТОНДИНИ

15, 252

ТРИБЕР Морис

207

ТРУХЕЉКА Ћиро

78

ТУРГЕЊЕВ Иван

52, 174, 188

ТУРИЋ Ђурађ

442

ТУРИЋ Никола

443

ТУРЦИ

10, 12, 15, 27, 28, 29, 30, 31, 9, 13, 14, 15, 17, 33, 34, 39,

48, 49, 50, 53, 55, 59, 73, 98, 43, 79, 86, 87, 88, 95, 98,

326, 439, 447, 451, 454, 455, 116, 123

473, 485, 488, 494, 499, 522,

526, 528, 533

ЋАРКОВИЋ – Магазиновић Митар

456

ЋИПИКО Иво

364

207, 219

354

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ЋИРИЋ (ком.)

47

ЋИРКОВИЋ Станко

368

ЋОРОВИЋ Светозар

364

205, 219

ЋУПОВИЋ Владимир

368

ЋУПРИЛИЋ Нуман-паша

508

ЋУФКА Коста

25

УБЉАНИ

77

УЉАН

117

УРБАН Мато

184

УХДЕ

24

ФАБРИС Вјекослав

173

ФАБРИС Никша

156, 161, 163, 169, 172,

184, 194

ФАЛИЈЕР (ген. провидур)

54

ФАРЛАТИ Даниеле

439, 454

ФАРНЕЗЕ Ранућо

91

ФИБИХ (композитор)

10

ФИЛИПОВИЋ Марко Н.

29

ФИЛИПОВИЋ Франо (барон)

141

ФИЛОН из Библа

146

ФИРДУСИ (перс. пјесник)

194

ФИШЕР (пук.)

86, 87

ФОКЕНС

71

ФОНТАНА Петар

440

ФОРИЕЛ Клод

115

ФОРТИС

123

ФОСКОЛО Леонард (генерал. провидур)

87

ФРАНОВИЋ A.

373, 398

ФРАНОВИЋ Лука

113

ФРАНЦУЗИ

184, 186, 449, 455, 461,

109, 110

462, 463, 464, 465, 466,

495, 502, 510, 511, 534

ФРАЊО Јосиф (аустр. цар)

449

ХАЈНЕ Хајнрих

203, 205, 207

ХАН (барон)

84

ХАРМОНИЈА

146

ХАУСХОВЕР (проф.)

36

ХЕРДЕР

113

ХОЛЕЧЕК Ј.

186

7,28, 31, 39, 42, 43, 205, 207

ХОМЕР

188, 203

ХОРАЦИЈЕ

140

355

Д р М И Р О С Л А В Л У К Е Т И Ћ

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ХОХОЛАУШЕК (чеш. писац)

43

ХРАБАК, Богумил

97

ХРАНИЋ Косача Сандаљ

147

ХРВАТИ

107, 152, 242, 244, 268,

135, 295

274, 262

ХРИСТОС

321, 442, 469, 480, 517,

24

520, 528, 530, 531, 545

ХУДЕЦ Ј.

28

ХУСЕЈИН (тур. паша)

13, 15

ЦАР Марко

364, 381

219

ЦИБУЛА Карел Ј.

29

ЦИГАНИ

116

ЦИЈАНИ Пјетро Андреа

89

ЦРМНИЧАНИ

55, 448, 535

ЦРНОГОРЦИ

10, 13, 24, 25, 26, 27, 28,

7, 9, 13, 14, 15, 24, 31, 32,

29, 30, 31, 32, 53, 54, 72,

33, 39, 42, 43, 69, 70, 111,

73, 92, 280, 307, 455, 462,

124, 187, 200, 271, 296

464, 495, 508, 509, 511,

528, 534

ЦРНОГОРЧЕВИЋ Младен

58, 455, 504,

ЦРНОЈЕВИЋ (династ.)

10, 12, 39, 40, 41, 45, 47,

147, 277, 290, 354, 439, 507

ЦРНОЈЕВИЋ Ђурђе

321, 442, 485, 518

ЦРНОЈЕВИЋ Иван

110, 200

ЦРНОЈЕВИЋ Максим

188

ЦРНОЈЕВИЋ Стефан

42, 228

ЧАКИЋ Ђуро

342

ЧАРНОЈЕВИЋ Арсеније III

50, 525

41

ЧЕ Гевара

299

ЧЕЛАНОВИЋ Душан Ј.

381, 383

ЧЕРМАК Јарослав

186

7, 31, 32, 39, 43, 271

ЧЕРНОЈЕВИЋ Давидовић Никола

510

ЧЕСИ

149, 186, 337, 369

7, 12, 27, 31, 32, 44, 45

ЧИЛИКОВ Александар

505

ЧУТУРИЛО Стево

339

ЧУЧАК Лазар

164

ЧУЧАК Саво

371

ЧУЧКА Борис

238

ЏОНИЋ Урош

298

ШАБОВИЋ Миливоје

370

ШАНТИЋ Алекса

364

202, 205, 206, 219

356

Културна баштина II Избор

ОДРЕДНИЦА

КЊ. 1

КЊ. 2

ШАРИЋ Јован

362, 390

ШАТОБРИЈАН Рене де

207

ШАФАРИК Јозеф

264

31, 60

ШАФАРИК Павле

262

ШВИНД (SCHWIND)

24

ШЕВАЉЕВИЋ Андрија

379

ШЕКСПИР В.

188, 194, 209

ШЕКУЛАРАЦ Божидар

440

ШЕНФЕЛД (пук.)

86, 87, 88

ШЕРОВИЋ Петар

96, 98, 101, 102, 178, 372,

440,

ШЕСТОВ Л. И.

424

284

ШИЈАЧКИ Душан

298

ШИЛЕР Фридрих

186, 188, 207

ШКЕРОВИЋ Никола

340

207, 209

ШМИДТ Антон

371

ШОВРАН Марко

231, 232, 233

ШОЉАГА Андрија Радов

502

ШОЉАГА Васо

252

ШОЉАГА Нико

255

ШОЉАГА Раде Луке

119, 143

ШОМЕТ де ФОСЕ Амаде

115

ШОПЕНХАУЕР

188

ШОЋ Перо

37, 254, 256, 291, 300

13, 20, 186, 209

ШОФРАН Стане Јоканова

79

ШПАДИЈЕР Марко

258

ШТИЉАНОВИЋ Стефан

47-52, 419, 439, 467, 496

ШТРОСМАЈЕР Јосип Јурај

327

ШТУМБЕРГЕР Мирослав

372

ШЋЕПАН Мали

12, 13, 72, 508, 509

66, 75, 160

ШУКОВИЋ Радивоје

391

ШУЛЕ Богослав

44

ШУЛЦ Антон

7, 27, 44, 46

357

Садржај

УМЈЕТНОСТ 5

КЊИЖЕВНОСТ 57

ОПЕРА „ЦРНОГОРЦИ“ У ПРАГУ, „ЈОВАНА“ KАЊОШ MАЦЕДОНОВИЋ –

У ОСТРАВИ 7

МИТ ИЛИ СТВАРНОСТ 59

ПРОЉЕТНИ ЦВИЈЕТ 19

СТЕФАН ХАНИБАЛ ЗАНОВИЋ 65

НЕПОЗНАТЕ ФРЕСКЕ МИЛА

ТОМО МЕДИН 73

МИЛУНОВИЋА HA ЦЕТИЊУ 23

КРСТО ИВАНОВИЋ – ПРИЛОГ

МУЗИКА ЗА ПЈЕСМУ „ОНАМО,

ХРОНОЛОГИЈИ ЖИВОТА 83

‘НАМО“ КРАЉА НИКОЛЕ, КОЈУ

ЈЕ КОМПОНОВАО ДАНИЛО

СИМЕОН ПИШЧЕВИЋ 107

ПЕТРОВИЋ ЧУВА СЕ У ПРАГУ 27

МЕРИМЕ, ПУШКИН

ЧЕШКИ СЛИКАР ЗВЈЕЖИНА

И „ЦРНОГОРЦИ“ 113

И ЦРНА ГОРА 31

ХРОНОЛОГИЈА ЖИВОТА И РАДА

ЈЕДАН НЕПОЗНАТИ

СТЕФАНА МИТРОВА ЉУБИШЕ 129

ЦРНОГОРСКИ СЛИКАР 39

ЉУБИША У ЦРНОГОРСКОЈ

РОБЕРТ ТОЛИНГЕР HA ЦЕТИЊУ 43

ШТАМПИ 147

ИСКРЕНИ ПРИЈАТЕЉ ЦРНОГОРСКОГ

ЦРНОГОРСКИ КЊИЖЕВНИ ЧАСОПИСИ

НАРОДА АЛФРЕД ЈЕНСЕН 51

1871-1918 165

ЗАБРАНА „ЦРНОГОРКЕ“

KAKO СУ УМИРАЛИ КЊИЖЕВНИ

ЧАСОПИСИ 211

ДИОНИСИЈЕ МИКОВИЋ 219

НИКОЛА ЉУБИША 223

СТЕФАН МИТРОВИЋ 225

ПРИЧЕ 231

СУКОБ НА „ШКОЉУ“ 233

ТАЈНЕ ЈЕДНОГ КУЋИШТА 237

АМАЈЛИЈА 245

17. АПРИЛ 1941. 251

ЗАПИС О ЂЕДУ ЈОВУ 257

ЗА БЕОГРАД, ДЕЦЕМБРА 1944. 265

МИТРОВДАН – МОЈА СЛАВА 275

САВОВА И МИРОВА ИСКУШЕЊА 285

СВЕ МОЈЕ ДИЈАГНОЗЕ 299

БАШТИНА 321

ПОГЛЕД СА СТРАНЕ Ријеч приређивача 325

ИМЕНСКИ РЕГИСТАР 330

Покровитељ издања

Наслов

КУЛТУРНА БАШТИНА II

Избор

Аутор

Др МИРОСЛАВ ЛУКеТИћ

Издавачи За издаваче

ЈУ НАРОДНА Мила Баљевић

БИБЛИОТеКА БУДВе,

Жртава фашизма 56,

Будва

ПАШТРОВСКИ Немања Куљача

АЛМАНАХ, Будва

ШТАМПАР Дејан Мићић

МАКАРИЈе, Београд

Главни и Мила Баљевић

одговорни уредник

Уредник издања Гордана Љубановић

и лектор

Корице Владимир Лукетић

Припрема Александар Петровић

штампа ОБОДСКО СЛОВО,

Подгорица

тираж 200 примјерака

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-736-13-2 (књ. 2)

COBISS.CG-ID 38284816