Мирослав Лукетић

ЗАПИСИ И ПРИЧАЊА

Издавач

ЈУ НАРОДНА БИБЛИОТЕКА БУДВЕ,

Жртава фашизма бб, Будва

За издавача

Мила Баљевић

Главни и одговорни уредник

Мила Баљевић

Уредник издања и лектор

Станка Рађеновић Станојевић

ЈУБИЛАРНО

ИЗДАЊЕ

поводом 90 година

живота аутора

Мирослав Лукетић

Записи

и

причања

БУДВА

2017.

На пјену од мора

Када у јесење дане, или у рано прољеће, дуне јаки југо – ми

га у Будви зовемо шилок, или фортунал. Подигну се таласи

висине неколико метара; уз јек, прасак и потмулу буку, таласи

се разбијају о зидине Старога града. На хиљаде бијелих воде-

них мјехурића вјетар разноси у висине: забијели се и узбурка-

но море око града; у тој олујној вреви и ковитлацу природе

само се галебови добро сналазе – траже за себе и налазе бога-

ту гозбу, пишћу у мору…

Кућа у којој сам се родио унутар је старе Будве, према југу,

свега десетак метара удаљена од пјене морске. Бивало је да

баш у дане јаког фортунала, кроз рупу у зидинама, море доне-

се пијеска и камења право до испред наших врата.

Сво моје дјетињство, такорећи од рођења, и дјечаштво – ве-

зани су за море: осјећао сам његове мирисе, дисао морски ваз-

дух, доживљавао узбуђења и страхове, наслађивао се његовим

благодетима, љепотом и богатством.

Странствовање ме је одвојило од родне куће и од мора, али

сам у мислима увијек био са њима; желио, маштао и надао се

повратку. Након много година, сан ми се остварио; вратио сам

се у завичај, са породицом, срећан и задовољан.

М. Л.

5

Мой друг отчизне посвятим,

Души прекрасные порывы!

ПУШКИН

Записи

из Русије

Русији - земљи моје младости

7

Након педесет година

На Бадње вече двијехиљадите године, уочи Божића, најра-

доснијег и највећег хришћанског празника, у дому у Будви

окупила се наша породица: старији син Милорад са кћерком

Миленом; син Владимир са супругом Лидијом и сином Лу-

ком; ја и моја супруга Нина. По древном обичају запалили

смо ватру, наложили бадњаке, прелили их вином и уљем и

обиљежили тај чин пуцањем из пушке. Било је то прво

Бадње вече да се сви нађемо на окупу. Нина Александровна

је из кућне ризнице извадила стари албум са породичним

фотографијама из Русије; разгледали смо и тумачили слике

и снимљене призоре, описивали догађаје везане за њихов

настанак; причали појединости о условима нашег заједнич-

ког живота у Совјетском Савезу. Показало се да наши потом-

ци мало знају о свему томе.

Разгледање пожутјелих фотографија из албума подсјети-

ло ме на многе догађаје који су се дешавали прије педесет

и више година и тога дана обећао сам мојима да ћу покуша-

ти да опишем мој одлазак у Русију априла 1945. и живот у

тој земљи, до повратка у Југославију, августа 1957. године.

Почео сам писање и првих двадесетак страница понудио

мојима да прочитају: Милорад, најкритичкији према мени,

прочитао је, и рекао да му се свиђа; снаха Лидија је похвали-

ла текст; унука Милена, када сам казао да нијесам сигуран

9

да ли да наставим писање, рекла ми је: „Ђеде, обавезно на-

ставите, мени се свиђа, лијепо је и занимљиво“ ; супруга Ни-

на, до чијег мишљења ми је било највише стало, била је пу-

на хвале; њој сам захвалан на примједбама и подсјећањима

на детаље из нашег заједничког живота у Русији . Охрабрен,

истрајао сам у писању; испричао оно до чега сежу моја

сјећања и тако су настали ови записи.

*

Када човјек зађе у године, све више се, понекад и несвјес-

но, присјећа дјетињства и младости; има потребу да о поје-

диним догађајима из тих времена прича укућанима, прија-

тељима и познаницима; у томе зна и да претјера па може

бити и досадан. Сјећам се прича свога оца и његовог љути-

тог реаговања када би му мајка рекла: „ Лука, то знамо, већ си

то причао“. Међутим, времена су се промјенила: данас се

цијела породица ријетко окупи за столом, можда за сславу

и Божић; писма се више не пишу; са новом информационом

технологијом комуницира се без граница у простору и вре-

мену; дјеце је у породици све мање; дјед ријетко када „метне

унука на крило“ и уз гусле „казива му што је негда било“.

*

У мом дјетињству и младости, све до оног тренутка када

сам се у седамнаестој години отиснуо од куће, живио сам у

породици са оцем Луком, мајком Драгицом, сестрама Бра-

ном и Зором, братом Стевом; ја сам био најмлађе дијете,

рођен сам 1927. године; жива је била и баба Кате, очева мајка,

10

ње се добро сјећам. О старини и разгранатости нашега ста-

бла највише сам слушао и запамтио од мајке, а она од бабе

Кате и мога дједа Стијепа, који је умро неколико мјесеци

прије мога рођења. Из наше куће, као и из сваке друге

паштровске породице, ишло се у свијет ради зараде; чим се

стаса мислило се на одлазак; земље и куће било је недовољ-

но да се дијели: дјед Стијепо је из Светог Стефана ишао у

Цариград и Америку, тешким радом и муком зарадио новац

и осамдесетих година деветнаестог вијека отворио трговину

у Будви; његова браћа од стричева Томо и Илија успјешно су

радили у Америци; вратили се кући као имућни људи, бави-

ли се трговином и били добротвори; отац мој је једно врије-

ме био у Америци; по повратку постао је трговац; стриц Пе-

тар, такође, живио је и школовао се у Америци; његов брат

од стрица, Јово, врло млад отишао је у Америку, тамо доче-

као старост и умро. Мајчина родбина, Вуковићи из Петров-

ца, такође су ишли у свијет: два рођена стрица Јаков и Стево

су отишла у Америку, постали добростојећи људи; насљед-

ници им живе у Калифорнији; трећи стриц Јово, доктор ме-

дицине, хирург, живио је у Италији и тамо је сахрањен; мај-

чин брат Ђуро радио је у Аустралији и Америци и вратио се

кући болестан.

Крајем Другог свјетског рата десило се тако да сам ја једи-

ни из фамилије наставио традицију одлазака из земље; не

„трбухом за крухом“, као моји стари; али не на запад, већ на

исток, у Совјетски Савез.

11

За Београд, децембра 1944

На дан 22. новембра 1944. године борци Прве Бокешке

бригаде и Которско-приморског партизанског одреда осло-

бодили су Будву. Тог дана, као седамнаестогодишњак, по-

носно сам корачао у строју Брајићке чете, улазећи у осло-

бођени град. За мене је то био посебан доживљај: Будва је

моје родно мјесто, ту су ми отац, мајка, сестре, родбина и

другови; нијесмо се поодавно гледали, зажељели смо се су-

срета и слободе, патње је било премного.

Петнаестак дана послије ослобођења позвао ме је Јоко Бо-

рета у Команду мјеста која је, колико се сјећам, била у новој

кући Медина у Староме граду. У то вријеме Јоко је био замје-

ник команданта Бокешке бригаде и, као првоборац, утицајна

личност у нашем крају. „Знам да си ти скојевац, из добре си

куће, имаш малу

матуру и препору-

чили смо те да

идеш у Београд у

Војну академију и

даље у Русију на

шко ловање“ – са-

општио ми је Јоко.

Мојој радости није

било краја: толико

13

сам маштао о Београду, а о Русији да и не говорим. Требало

се одмах спремити за пут и у Никшићу јавити се у штаб Дру-

гог ударног корпуса.

Рано ујутро 12. децембра 1944. године једним старим ау-

томобилом кренуо сам преко Котора и Рисна за Никшић.

Отац ме испратио и дао ми за пут једну лијепу струку. Мајка

није знала за мој одлазак, била је отишла у Петровац, у род-

бину, не би ли набавила нешто хране за кућу. Тешко јој је

пао мој одлазак без опроштаја и сјећам се из њене касније

приче да је грдно замјерила Луки, моме оцу, што није поку-

шао да ме задржи да не идем из Будве. „Како си га могао пу-

стити, знаш да не знамо гдје је Стево и да ли је жив, а ти

пушташ другог сина да иде из куће, да останемо и без њега“.

Какав сам био у то вријеме, сигурно ме нико не би зауставио;

слично сам урадио и при одласку у партизане: никога није-

сам из куће питао, и кад је мајка дошла на Гору паштровску

да ме види, рекли су јој: „он ти је отишао у Брајићку чету“.

Кола којима сам кренуо за Никшић возио је Јосип Рус, ру-

ски емигрант, доброћудни и омиљени човјек у Будви. Зауста-

вили смо се наврх Топлиша: изашао сам из кола и упутио се

у оближње село Пријевор да зовем мог доброг друга Милана

Рађеновића, који је, исто као и ја, одређен да иде у Војну ака-

демију у Београд. Куцам на врата куће. Милан је још у креве-

ту; отвара ми његова мајка узбуђена и забринута; одлази јој

син јединац. Нема се времена за чекање, опроштај траје крат-

ко, суздржане мајчине сузе прате Милана и ми настављамо

за Котор. У Котору смо се здржали кратко; у Среском комите-

ту СКОЈ-а дали су нам коверат са документима; посјетио сам

14

Марицу Вуковић, сестру нашег кума Ника Рајковића, и оста-

вио код ње струку. Говорило се да ћемо из Никшића путовати

авионом за Београд, због тога мислио сам да ми струка неће

бити потребна. Пролазимо кроз Рисан и пењемо се вијугавим

и изрованим путем према Леденицама. Рисан је тих децем-

барских дана изгледао аветињски: трагови крваве борбе коју

су партизани водили са Њемцима за ослобођење Боке били

су видљиви на сваком кораку; кровови болнице и многих

кућа оштећени гранатама енглеске батерије која је тукла ње-

мачке положаје у Рисну; уз пут наилазимо на још неуклоње-

не убијене коње и стоку; све говори да је овдје вођена права

битка са ушанченим Њемцима који су штитили повлачење

својих јединица из Боке према Подгорици.

У Никшић смо стигли негдје око подна и јавили се у Штаб

Другог ударног корпуса. Група одређена за одлазак у Бео-

град била је већ отишла из Никшића и заноћила у Данилов-

граду и нама је наложено да без одлагања кренемо у Дани-

ловград и придружимо се групи. О путовању авионом за

Београд нема ни говора. У Штабу су ми као вођи групе изда-

ли објаву датирану 13. децембра 1944. у којој стоји: „Објава

за друга Лукетић Мира и три друга који се упућују у Врхов-

ни Штаб“. Штамбиљ и печат Штаба Другог ударног корпуса;

у потпису: За Штаб корпуса за персонално одјељење Саво

Жарић. (Пуковник Саво Жарић убијен је на Голом отоку). Да-

нас се не могу сјетити ко су, осим Милана и мене, били пре-

остала двојица другова који су упућени у Врховни штаб. Пи-

тао сам Милана, он мисли да је са нама био и Митар Рафаи-

ловић из Бечића.

15

Крећемо за Даниловград и у сумрак стижемо и придру-

жујемо се групи за одлазак у Београд. Ноћ у Даниловграду

била је немирна; с времена на вријеме њемачка артиљерија

из рејона Спужа испалила би гранату у правцу наших поло-

жаја, толико да нам поремети сан. И заиста у томе су успије-

вали: таман заспиш, а ево екплозије негдје у близини. Кас-

није, као артиљерац, учио сам да се таква гађања зову „паљ-

ба на узнемиравање“. Раном зором, отпочела је јака артиље-

ријска паљба из топова енглеске батерије која се налазила

на положају у предграђу Даниловграда. Одјекивале су екс-

плозије по обронцима Спушског брда, које се од дима и пра-

шине није видјело. Изгледало је да се брдо руши. Прилазио

сам артиљерцима, гледао како умјешно баратају техником,

како брзо и ефикасно пуцају на непријатеља. Ту, у Данилов-

граду, негдје скривено у мени појавила се и жеља да будем

артиљерац. Тада нијесам слутио да ће то заиста и бити моја

војна професија.

Борба за ослобођење Подгорице била је у пуном замаху.

Поред јеке артиљеријских граната, пушчане ватре и ми-

траљеских рафала, чује се непрестани гул савезничких ави-

она који су као осе кружили изнад града и сипале на њега

смртоносни товар.

Требало је заобићи Подгорицу и наша група, или боље рећи

одред, кренуо је из Даниловграда и преко Загарача и Кокота

стигао на Морачу. Тих децембарских дана ријека је била на-

бујала, вода хладна, вријеме вјетровито, али без падавина. Пр-

ви пут сам на ријеци и онако немирну треба прећи на омањим

чуновима. Вјештим веслањем и усмјеравањем према другој

16

обали мјештани из околних приобалних села са успјехом су

обавили овај задатак. Настављамо пут за Тузи; ту и ноћимо.

Ријеч-двије о саставу и броју нашег одреда. Чини ми се да

нас је отприлике било сто педесет људи. Милан каже да се

њему чини да нас је било знатно мање, највише педесетак;

питао сам и друга Божа Мартиновића, који је у истој групи

био и он каже да мисли да нас је било око двије стотине. Ето,

колико су различите оцјене учесника истих догађаја након

педесет година. Одред је био састављен од искусних бораца

из Црне Горе и Херцеговине, који су као кадар послати у Бе-

оград на руководећа мјеста у војсци и ОЗНИ; затим, било је

нас младих бораца који смо послати на школовање, а при-

дружила нам се била и једна мања група пилота који су из

Египта дошли у земљу и требало је да се укључе у састав

наше авијације. Знам да је међу њима било Словенаца. Не

сјећам се ко је био војни руководилац одреда, Божо каже да

је то био Драгиша Ивановић, данас академик. Знам да је пр-

воборац Ристо Ђурашевић из Тудоровића био у нашем одре-

ду и да је имао неку руководећу улогу.

Дан прије нашег доласка Њемци су напустили Тузи, по-

влачећи се из Скадра према Подгорици. Спавали смо у некој

већој просторији на слами гдје су прије нас ноћили Њемци.

Частили су нас богато: напунили смо се вашки, да је то била

страва од гамади. Њих смо, са онима покупљеним узгредно,

донијели у Београд, након вишедневног путешествија. У Ту-

зима се деси несрећни случај који однесе живот једног мла-

дог водника из Херцеговине. Његов најбољи друг замијенио

је код једног Албанца пушку за италијански пиштољ „б ерету“.

17

Не знајући да је пиштољ пун опалио је метак који му је кроз

длан лијеве руке прошао и погодио друга директно у уста.

Остао је на мјесту мртав. Видјевши што је урадио, иако и сам

рањен, покушао је да се убије, али су га борци спријечили. Та

сцена ми је остала у сјећању и у току војничке каријере опо-

мињала да као руководилац предузимам најоштрије мјере

против непрописног руковања оружјем.

Проклетије су пред нама; у школи сам учио о овом висо-

ком планинском вијенцу који захвата сјеверни дио Албаније

и једним дијелом улази у нашу земљу. Бијеле се од снијега

врлети, кажу нам да морамо туда. Рано јутром, у строју, је-

дан за другим, напуштамо Тузи. Успут сријећемо албанске

партизане који заједно са нашим јединицама учествују у

борбама око Подгорице; са бојишта носе и рањенике. Док

смо се кретали равницом, недалеко од Тузи, појавио се из-

над нас у ниском лету савезнички ловачки авион „спит-

фајер“; машемо му и радујемо се што нас савезници подржа-

вају. Слиједимо лет авиона који се послије заокрета усмје-

рио директно на нас. Очито, пилот нас није препознао и

спремао се за напад. По команди разбјежали смо се с једне

и са друге стране пута и бацили се на земљу. Услиједили су

рафали из његових крупнокалибарских митраљеза; кома-

дићи земље са прашином летјели су у ваздух; припијени уз

земљу дочекали смо крај његовог напада. Другог залета није

било; подигосмо се на ноге, срећом нико није страдао.

Почиње успон, преко Куча ступамо у Албанију и крећемо

се према Вермоши, мјесту на самом сјеверу ове земље, у срцу

Проклетија. Водич нас води планинским стазама усјеченим

18

у падине врлети, од једног превоја до другог, на висинама

преко хиљаду петсто метара. Боже, чинило ми се да нема

краја овоме путу: пењеш се навише, дођеш до превоја и надаш

се да је ту крај успону, а оно пред тобом се отвори нова снијеж-

на бјелина, нови висови, нови превоји преко којих морамо

прећи да бисмо стигли у Вермошу. Вјерујем: да данас прођем

тим путем, као туриста и љубитељ природе, опуштен и са фо-

тоапаратом у руци, био бих очаран љепотама ових планина,

контрастом пејсажа, богатством флоре и фауне, осјећајем да

се налазим у дијелу природе који људска рука није још дотак-

ла, гдје „благодети“ цивилизације нијесу нарушиле мир и

еколошку равнотежу. Али у децембру 1944. прелазећи преко

Проклетија био сам обузет другим мислима и осјећањима. На

жалост, није то била прилика да могу застати, одморити се и

на миру разгледати предио који се толико разликовао од пеј-

сажа моје родне Будве и њене околине. Са пушком о рамену,

газећи снијег, нијесам смио изостати из колоне, која се пла-

нинским стазама растегла толико да јој чело понекад и није

било видно. На почетку марша упозорени смо да нас балисти

могу напасти и да морамо бити на опрезу. Упозорење није

било без основе: негдје на средини пута, дубоко у планин-

ском масиву, наша извидница наишла је на засједу. Отпочело

је пушкарање. Увидјевши да нас нијесу изненадили, напада-

чи са бијелим капицама на глави разбјежали су се, а ми смо

наставили пут према Вермоши.

Рекох да струку оставих у Котору. А шта је то струка, пи-

тали су ме моји када сам је споменуо; објасних: комад тка-

нине, дужине и до два метра, дупло сложен, ширине око

19

пола метра, са ресама са обје стране; ткан је од домаће вуне

и обично фарбан у тамно плаву боју, са уметнутим разно-

бојним шарама; носи се преко рамена, а служи као огртач

и као простирка. На Чермаковим уљима, цртежима Вале-

рија, Звјержине и других сликара, види се да је струка, уз

оружје, редовно приказивана као дио ношње Црногораца у

походу. Како би ми сада у Проклетијама ова струка ваљала!

Обучен сам доста слабо: носим џемпер од грубе домаће ву-

не, који ми је мајка исплела; то ми је главни чувар од мра-

за који је у послијеподневим часовима, а нарочито са на-

ступом сутона, царовао у планини. Но студен је била и под-

стрек: стати се не смије, треба корачати, ходати што брже,

само се тако можемо сачувати од мраза, само тако можемо

стићи до Вермоше. А Вермоша ми се у том часу чинила као

мјесто спасења; стићи до ње, значи остати жив. Из тог

сазнања црпио сам посљедње снаге да не заостајем, да се

држим средине колоне, да се у мраку не изгубим; да, напо-

кон, негдје у вријеме када је ноћ завладала, стигнем са дру-

говима у Вермошу. А нијесу сви дошли: неколицина су

остала смрзнути у проклетијским гудурама, сјели су да се

одморе и више нијесу устали. Ко зна колико би нас тамо

остало да је тог дана била мећава. Би ми јасно зашто се ове

планине зову Проклетије.

Лавеж паса наговијестио је да се приближавамо насељу:

рекоше стигли смо у Вермошу. Распоредише нас по кућама;

нас десетак одређени смо у једну повећу кућу на спрату;

подсјећала је на кулу. Домаћин - Албанац, нерадо нас је

примио; одбијао је да нам да храну, правдајући се да је

20

нема. Зна се шта у таквим приликама ради свака војска; натјерали смо га да запали ватру, скува качамак и да нам

сира и млијека. Сити легосмо на прострту сламу и заспа-

смо. У цик зоре буде нас, треба наставити пут, треба из Вер-

моше у једном дану стићи у Пећ.

Педесет пет година је прошло од овог хода по мукама;

узео сам карту у руке, гледам и мјерим: од Тузи до Вермоше,

ваздушне линије, удаљеност је педесет километара; значи

да смо тога дана, а био је то 15. децембар 1944. године, пре-

шли у једном даху више од шездесет километара; нема збо-

ра - био је то прави војнички подвиг.

Јутро у Вермоши било је без падавина, али облачно; вр-

хови планина у невидјелици; наговјештаји су указивали да

ће тога дана бити снијега. Мада је пред нама био дуги пут,

расположење је било добро. Напили смо се млијека, најели

скорупа са руметиновим хљебом и орни кренули према

Гусињу. Планинским стазама, негдје пречицом, савлађи-

вали смо успоне које су нас дијелили од Гусиња, прешли

границу и долином једне рјечице, напокон, спустили се у

ово мјесто. Без задржавања настављамо пут за Плав. Пут

нам је подногу; лијево од нас Виситор, највисочија плани-

на са благим падинама покривеним снијегом; врхови се не

виде, свјежи снијег их полако наткриљује и спушта се све

ниже. Грабимо колским путем долином рјечице и поред

језера заобилазимо Плав и идемо према Чакору. Ако ме

сјећање не вара, овај високи превој, на надморској висини

око двије хиљаде метара, нијесмо прешли колским путем,

него су нас водичи провели пречицом; било је то напорније

21

али краће и, што је најважније, успјели смо савладати пла-

нину, а да нас снијег није ухватио. Тек смо се почели

спуштати у Руговску клисуру почео је снијег и није пре-

стајао све до Пећи.

Промрзли и покисли стигли смо у Пећ; ноћ је била већ за-

владала. Знало се за наш долазак и представници народне

власти су нас дочекали и распоредили по кућама. Смјештен

сам у једну српску кућу; домаћица ме радо примила и бога-

то угостила. Највише сам уживао у изобиљу бијелог домаћег

хљеба. За све године рата ово је била прва прилика да се до

миле воље наједем бијелог хљеба. Иако сам домаћицу упо-

зорио да сам ушљив, није било друге него да спавам у по-

стељи. Нијесу сви прошли овако лијепо као ја са смјештајем

и пријемом, жалила се достина. Пећ ми се урезала у сјећању

и по томе што сам на пијаци видио право богатство разно-

врсне хране, воћа и поврћа, нарочито је било много јабука;

изгледало је као да рата овдје није ни било. Метохија је бо-

гата земља и хране има довољно.

Из Пећи пут нас је водио преко Косовог поља, поред

Приштине, ка Косовској Митровици. Пролазимо поред Га-

зиместана, мјеста српске епопеје. Када смо били дјеца

мајка нам је често говорила народне пјесме о Косовском

боју; нарочито се сјећам пјесме „Смрт мајке Југовића.“

“Знала је она све те пјесме напамет и са жаром преносила

тај косовски дух на све нас. Мој отац је 1939. године ишао

на велику прославу 450. годишњице Косовске битке, а ево

сада и ја пролазим тим мјестима и подсјећам се на мајчи-

не и очеве приче.

22

Косовску Митровицу сам запамтио по томе што сам ви-

дио велика разарања од бомбардовања савезничких авиона.

Настављамо пут према Куршумлији. Снијег пада, ми про-

лазимо кроз Куршумлијску бању, виде се трагови рата на

сваком кораку. Ту су се против Њемаца борили дјелови бу-

гарске армије, заједно са Народноослободилачком војском.

У Куршумлији смо ноћили. Први пут сам пробао врућу шљи-

вовицу; овдје је пију, малтене, као чај. Одлично ми је прија-

ла, угријала ме је и орасположила послије тако дугог и на-

порног пјешачења. Даље према Нишу ишли смо преко Про-

купља. Пролазећи овим дијелом Србије чудио сам се мно-

штву црвених паприка које су у низовима висиле на трије-

мовима, амбарима и фасадама сеоских кућа. Нијесам сигу-

ран да ли смо ту у Прокупљу или раније у Куршумлији оста-

вили наоружање. Предао сам пушку, више ми није била по-

требна, а без ње лакше ми је било и пјешачити.

Сјећања на боравак у Нишу везана су за спавање у градској

кафани у центру града. Уморни и вашљиви саставили смо

кафанске столове и полијегали на њих. Било је мало мјеста,

па смо се на столовима поређали један уз другог као сарди-

не у конзерви. Због ушију свјетла нијесмо гасили. Испред

мене лежи Милан; гледам како се по његовим леђима крећу

вашке горе доље; када ћемо се од њих ослободити?

У Нишу смо морали чекати неколико дана јер је мост на

Морави био срушен. Чамцима смо се пребацили преко ријеке,

сјели у воз и кренули према Београду. Након петнаест дана

путовања - стигли смо у Београд уочи Нове (1945) године.

23

Маршал Тито врши смотру Прве

класе питомаца на дан полагања

заклетве. 23. 02. 1945. г. у

Топчидеру.

Генерал Пуковник

Саво Оровић –

први командант Војне академије

Комсеар Академије пуковник

Мирко Калезић чита текст заклетве

24

У Војној академији, јануар-април 1945

У Војној академији на Топчидеру остао сам три и по мје-

сеца. Забиљежићу неколико детаља из тог времена. Прво

што је урађено на наше задовољство било је ослобађање од

гамади и прљавштине која нас је пратила током читавог пу-

та. Скинули смо са себе сву одјећу и обућу, окупали се, оши-

шали, обукли нове униформе; осјетили се препорођеним.

Још када смо ушли у салу за ручавање и на столовима видје-

ли постављене пуне корпе хљеба, били смо презадовољни.

Умало да нијесам прошао на медицинској комисији: ин-

терниста, један старији љекар, прегледао ме је и након слу-

шања срца, захтијевао да направим десетак чучњева. „Ти

момче нијеси за Академију, имаш срчане сметње“ - рече ми.

Био сам изненађен и зачуђен до крајности: зар сада, када

сам стигао у Београд, будем одбијен. Ја сам се осјећао добро

и то сам на убједљив начин саопштавао и доказивао љекару,

захтијевајући од њега да ме нипошто не смије одбити. Ви-

дјевши моју упорност и жељу да останем у Академији, док-

тор је написао да сам здрав. Та његова одлука утицала је на

даљи мој животни пут и ја сам му захвалан на томе.

Догађај који је донио највише узбуђења у Академији, сва-

како је било полагање заклетве. Било је то 23. фебруара 1945.

године, на дан Совјетске армије. Сви ми, питомци Акаде-

мије, у свечаном строју очекивали смо долазак маршала

25

Тита. У пратњи начелника Академије генерала Сава Оро-

вића, комесара пуковника Мирка Калезића и неколико дру-

гих високих војних руководилаца, међу којима је био и ру-

ски генерал, Тито је обишао постројене питомце и са триби-

не обратио нам се говором и порукама. Први пут у животу

видио сам живу легенду наше борбе и револуције.

У Будви се у току рата била склонила једна група београд-

ских интелектуалаца; међу њима је био и Ђорђе Костић, на-

дреалиста. На мене је као дјечака он остављао посебан ути-

сак: висок, витак, шетао је брзим и дугим корацима, високо

уздигнуте главе; коса му је била густа, забачена уназад, а

лице и поглед изражајни и усмјерени ка даљинама. Живио

је у сусједству, код Рајковића. Запазио ме као радозналог че-

трнаестогодишњака и више пута разговарао са мном. Јед-

ном ме упитао: „Кад дођеш у Београд шта би највише волио

да видиш?“ „Биоскоп“ - одговорио сам без двоумљења. Прије

рата у Будви није било биоскопа; понекад би дошао путујући

биоскоп са неком циркусном групом која је изводила про-

грам на отвореном простору. Тако сам имао прилику да ви-

дим популарни комични нијеми филм о Пату и Паташону

и играни филм, такође нијеми, „ Царев гласник“ , који ми је

остао у сјећању, посебно судбина царевог гласника и сцене

његовог пробијања кроз беспућа далеког Сибира.

Ево ме, у Београду сам, и прва права прилика да остварим

своју жељу била је премијера филма „Чапајев“. У биоскопу

„Београд“ за нас питомце одржана је представа овог филма.

Са пјесмом и у строју стигли смо из Топчидера на Теразије.

Велељепна сала била је препуна. У току представе поједине

26

сцене пратили смо аплаузом, да би на крају филма испољи-

ли праву буру одушевљења и опчињености овим изванред-

ним филмом. На премијери су били аутори филма браћа

Васиљеви, које смо на крају представе дочекали и пропрати-

ли дуготрајним и срдачним аплаузом. Био је то за мене не-

забораван догађај и морам рећи да сам се често у животу

подсјећао на једну сцену из филма: Чапајев је позвао на

састанак руководиоце своје дивизије да би разрадили план

за напад; редом је питао све њих шта мисле и што предлажу;

посљедњи је био начелник штаба. Саслушавши пажљиво све

присутне, одсјечним гласом рече: „Чапајев мисли овако“ - и

нареди свакоме што треба да ради, демонстрирајући распо-

ред јединица кромпирима који су му били при руци. Овај

поук сам у животу користио у војсци и ван ње: саслушати па

одлучити.

У Академији се појавила шуга (свраб) и проширила се у

свим батаљонима. Чешали смо се по цијелом тијелу, а најви-

ше између прстију и по стомаку, гдје се овај паразит увлачио

под кожу. Организовано, по батаљонима ишли смо у строју

и са пјесмом у Хигијенски завод, негдје на Сави. У великој

сали на патосу било је мноштво посуда напуњених неким

сумпорним раствором, јаког и непријатног мириса. У посу-

дама су биле дрвене палице са намотајима платна на крају.

Скидали смо се голи и један другога мазали овим смрдљи-

вим лијеком жуте боје. Трајало је то три дана и шуга је тако

истјерана из Академије.

Негдје у јануару разболио сам се од синуса: нијесам могао

гледати, главобоља ме страшно мучила; смјестили су ме у

27

болницу. Кварц-лампом гријао сам чело, пио неке љекове и

било ми је боље. У болници сам срео брата Душана Марко-

вића, мога директора грађанске школе у Будви, који се лије-

чио од рана задобијених на Сремском фронту. Од њега саз-

надох да је мој брат Стево жив, да ратују заједно, он као ко-

мандир, а Стево као комесар чете у Првом батаљону Прве

пролетерске бригаде. Ову радосну вијест што сам брже мо-

гао пренио сам мојима у Будви.

Наставу у Академији, углавном, изводили су официри

бивше југословенске војске, а било је и професора који су

предавали опште предмете. Тако ми је руски предавао стари

професор сиједе брадице, имена му се не сјећам. Биле су то

прве лекције из језика који ће у мом будућем животу поста-

ти толико важан и вољен, једно вријеме чак важнији и од

матерњег. Запамтио сам и први текст који нам је задао да

научимо напамет: “В пустом дупле дикой яблони поселился

рой пчёл. Рой наполнил дупло душистым мёдом“.

У марту су почели да одлазе питомци Академије на шко-

ловање у СССР, а на основу договора југословенске и совјет-

ске владе. Са великим нестрпљењем очекивао сам одлуку

да пођем у Русију; ишао сам код комесара батаљона да га

молим да ме што прије упути на школовање; мој друг Ми-

лан већ је отпутовао. Почетком априла и ја сам одређен за

одлазак. У мојој групи била су тридесет четири питомца из

свих крајева Југославије: из Црне Горе пет, највише из Ср-

бије, тако да смо представљали Југославију у малом, чак је

био и један питомац из Јегејске Македоније и један Слове-

нац из Трста.

28

Возом из Београда за Русију, априла 1945

Средином априла 1945. године наша група је кренула

возом из Београда за СССР; водио нас је један руски капетан.

Нијесам знао у који град идемо, то ми тада није ни било то-

лико важно, знао сам да сам одређен у артиљеријску школу.

За пут су нам спремили суву храну: двопека упакованог у

кутије у изобиљу, суве филоване сланине, такође. Обукли су

нас у нове униформе тамно плаве боје коју су носили при-

падници бугарске авијације; на дугмадима, сребрне боје био

је изливен лав. Маршрута нашег путовања ишла је преко Бу-

гарске и Румуније. На перону ме нико није пратио; јавио сам

својима да одлазим. У Софији смо се задржали један дан;

обишли смо град и наставили пут; преко моста на Дунаву

прешли смо у Румунију и стигли у Букурешт. Три дана оста-

ли смо у овоме граду; спавали смо у близини жељезничке

станице, код неке совјетске војне јединице, ту смо се и хра-

нили, у њеној мензи. Први пут окусио сам војнички црни

хљеб, „буханку“, није ме одушевила, али била је р у с к а. Бу-

курешт ми се као град веома допао: велики центар европског

стила, са пуно велељепних зграда. Са друге стране, био је то

развлаштени град у коме су као побједници доминирали

црвеноармејци. Сретали смо разоружане официре румунске

армије, које сам запамтио по зеленкастим капама са необич-

но великим ободом. Ми смо се, као Титови партизани,

29

такође побједници у рату, пона-

Света Софија у Кијеву

шали доста бахато, малтене као

да смо окупатори. Тако смо пу-

тујући возом кроз Румунију зау-

зели вагон прве класе и из њега

истјерали путнике.

Испричаћу један, по мени, ка-

рактеристичан догађај везан за

наш боравак у румунској прије-

стоници. У близини жељезничке

станице било је неколико јавних

кућа. Препознатљиве су биле на-

вече по црвеним фењерима и

проституткама које су стојале ис-

пред узлаза и позивале муштерије да уђу. У то вријеме рат

је још трајао, нова власт није заживјела и куплераји су били

„легалне“ институције у овоме граду. За појединце из наше

групе био је то изазов да потраже задовољење у јавној кући.

У групи сам био најмлађи, у осамнаестој години; као скоје-

вац држао сам се комунистичких моралних принципа који

су осуђивали проституцију и јасно дефинисаног става да ће

наше друштво укинути тај стари занат којим се експолати-

ше и понижава жена. Знали су то и моји старији другови,

углавном, чланови Партије, који су тамо ишли и наговара-

ли мене да одем. За мене је то било несхватљиво и не-

прихватљиво; ту сам први пут видио недосљедност кому-

ниста у понашању и животу. Поновиле су се ове сцене и за

вријеме нашег боравка у Јашију, другом граду у Румунији.

30

Јаши и Плоешти, центри нафтне индустрије ове земље, би-

ли су доста нападани од савезничке авијације; на десетине

„летећих тврђава“ из база у Италији прелијетале су преко

Црне Горе и усмјеравало се на ове градове и њихова по-

стројења.

Напокон, дошао је дан и час када ћу остварити свој сан и

стићи у Совјетски Савез. Представа о тој великој комуни-

стичкој земљи код мене била је идеална: темељила се на

снажном традиционалном осјећању привржености и ода-

ности највећој словенској земљи и вјековној заштитници

Црне Горе - Русији, на пресудној улози Совјетског Савеза и

Црвене армије у побједи над фашизмом, на увјерењу да у

тој земљи влада социјална правда, да је ту изграђено ново

комунистичко друштво у коме нема експлоатације човјека;

да је то богата земља у којој људи живе у слободи и још

много другога што је у мојој глави удопуњавало утопијску

слику о СССР-у.

Међутим, стварност је у много чему била другачија и то

се морало уочити након првих корака на овоме тлу. Али, да

ли је то што сам видио за мене било довољно убједљиво и

пресудно да у то вријеме промјеним мишљење о овој земљи?

Није.

Недалеко од Јашија тече На фронту

Прут, гранична ријека између

Румуније и Совјетског Савеза;

прешли смо је и ево нас у пр-

вој земљи социјализма, стиг-

ли смо у погранично мјесто

31

Унгени у Мол-

давској ССР. Ко-

лосијек совјет-

ских жељезни-

ца је шири од

европских, зато

Форсирање Дњепра код Кијева

се на овој стани-

ци врши претовар робе и путници прелазе из воза у воз; по-

стоји и други начин: вагони се поставе на споредни коловоз,

подигну се дизалицама, скину једни а поставе други точко-

ви са ширим осовинама; тај посао траје два до три сата. Ми

смо прешли у други воз.

Путовање возом од границе до нашег коначог одредишта

Кастроме трајало је неколико дана. Заборавио сам многе

детаље са тог путовања, али се сјећам неких догађаја и сли-

ка који су ми до данашњег дана остали у памети. На примјер,

док смо кроз Бугарску и Румунију путовали доста удобним

путничким вагонима, сада смо сви били набијени у један

стари вагон са дрвеним сједиштима. У њему смо били као

у кошници: мјеста мало и за сиједење а камоли за спавање;

пењао сам се на бочне полице за пртљаг и тамо покушавао

да заспим; било је мјеста само да легнем на бок; да не би

пао када заспим, везао бих се опасачем за цијев за гријање

вагона која је пролазила уздуж полице. Жељезнице су у то

вријеме биле преоптерећене превозом: у правцу фронта, на

запад, ишле су многе композиције са наоружањем, техни-

ком, војском; често смо на станицама чекали да прођу са-

нитетски возови пуни рањеника који су са фронта ишли на

32

исток; доста избјеглих цивила враћало се послије осло-

бођења у родне крајеве па се и по тој основи стварала гуж-

ва на жељезници.

Задржали смо се у Жмеринки, великом жељезничком

чвору на путу за Кијев. Ту сам видио праве призоре и

размјере зла које су Њемци и њихови савезници направи-

ли овој земљи: рушевине на сваком кораку, жељезничка

станица не постоји, умјесто ње неколико старих вагона и

других импровизованих објеката у којима се обављају по-

слови отпреме и пријема возова; на станици и око ње мно-

штво војника, инвалида рата на штакама, доста слабо одје-

вених и изгладњелих жена и дјеце, који су са захвалношћу

узимали од нас двопек и сланину. Са неколицином друго-

ва упутио сам се према насељу. Слика се поновила: овога

пута видјели смо више уништених борних кола, тенкова

и камиона који још нијесу били уклоњени и свједочили су

о недавним окршајима на овим просторима. Приближили

смо се једним онеспособљеним борним колима и са за-

препаашћењем видјели на њима утиснуту усташку шахов-

ницу. Значи, овуда је прошла хрватска бојна која се исти-

цала посебном брутал-

ношћу према совјетским Нацистички

злочини

људима! Били смо огор-

у СССР

чени, истовремено било

нам је врло непријатно,

осјећали смо се у неку

руку као саучесници у

овим злочинима; у њима

33

су учествовали људи из наше

На згаришту

земље.

Настављајући пут према Ки-

јеву десио се један инцидент:

путујући из Одесе за Кијев ушао

је један руски поморски офи-

цир у наш вагон. Ми смо га ра-

до примили и колико смо мог-

ли и знали разговарали са њи-

ме. Одједном се он окомио на

једног нашег питомца, тврдећи

да га је препознао као припад-

ника усташког црноморског одреда, који је дјеловао у

саставу њемачких поморских јединица у Црноме мору.

Дошло је до покушаја физичког обрачуна, али је то сприје-

чио наш пратилац, руски капетан.

Историју и географију Русије, односно Совјетског Савеза,

за оно вријеме доста добро сам познавао. Прије рата отац је

купио књигу „Историја Русије“, капитално дјело руских исто-

ричара, и ја сам је доста читао; уочи рата, када је Југославија

успоставила односе са СССР-ом, излазиле су популарно пи-

сане брошуре о овој земљи, које је, чини ми се уређивао Фјо-

дор Махин. Сјећам се публикације „Урал кује побједу“. Ина-

че, кући смо сви вољели и много читали руске писце. „Иди-

ота“, на примјер, читали смо без предаха. Када је рат почео

и Њемци силовито почели продирати на територију СССР-а,

набавили смо једну велику детаљну карту Русије и на њој

означавали линију фронта. Неизмјерна радост је била када

34

је Црвена армија почела контраофанзиву и одбацила фаши-

сте од Москве; пратили смо на карти и све друге велике

успјехе Црвене армије. Знао сам за велике борбе за осло-

бођење Кијева: Црвена армија га је ослобађала па је поново

падао у руке непријатељу, да би га Њемци приликом конач-

ног повлачења без жалости рушили.

Слика о Кијеву уживо, из априла 1945. године, не може

се никада избрисати из сјећања: велика разарања виде се

на сваком кораку; потресна је била слика главне улице

Крешчатика; шест километара је дуга, а ни једна зграда

није читава; улице су просто затрпане циглама; хиљаде ње-

мачких заробљеника радило је на рашчишћавању рушеви-

на и у томе сам бар донекле видио задовољење правде. Ви-

ше пута касније посјећивао сам овај прелијепи град на

Дњепру; разгледао сам његове знаменитости, шетао об-

новљеним Крешчатиком, подсјећао се на призоре из апри-

ла 1945. године.

На путу према Москви, пролазили смо поред насеља и

градова које су фашисти привремно били заузели. Свугдје

иста слика: зјапе попаљене и разрушене куће; поља не-

обрађена; шуме поред пруге

посјечене у широком појасу.

Каћуше

Питамо капетана ко је и за-

што сјекао шуму. „Њемци,

ра ди заштите возова од на-

пада партизанских једини-

ца у позадини фронта“ - од-

говорио нам је. Запамтио

35

Обнова земље

сам изглед града Брјан-

ска, јужно од Москве, који

је такође стра ховито стра-

дао у рату; ту је било по-

приште же стоких војних

сукоба; у околним шума-

ма дејствовали су јаки од-

реди партизана.

У Русији је, уопште, био веома развијен партизански по-

крет на окупираној територији; Њемци ма није било мира,

партизани су их нападали свуда, правили су диверзије и

ометали снабдијевање јединица на фронту; био је то прави

други, позадински фронт у борби против фашиста. Њемци

и њихови помагачи жестоко и свирепо су се обрачунавали

са народом; убијали су на хиљаде цивила, палили села, ру-

шили цркве и споменике, одводили у ропство у Њемачку

на стотине хиљада совјетских грађана. Злочине незам-

памћене у историји извршили су фашисти у СССР-у на те-

риторији коју су привремено окупирали, а ту је живјело око

осамдесет милиона становника и био је то економски

најразвијенији дио замље.

Послије виђених слика ратне пустоши, које су нас пра-

тиле од границе, стигли смо у Москву ујутро 28. априла

1945. године. Њемци су 1941. организовали били велику

офанзиву са циљем заузимања Москве; продрли су били

на двадесетак километара од града, али их је Црвена ар-

мија у противофанзиви одбацила на запад и то је била ње-

на прва значајна побједа у Отаџбинском рату. Иако су

36

стигли били надомак Москве, њемачка авијација није

успјела да бомбардује град; совјетска противвадушна од-

брана је била тако добро организована да су само поједини

непријатељски авиони успјевали да стигну у њен вазушни

простор; хиљаде противавионских топова, на стотине ло-

вачких авиона и ваздушних балона са мрежама, бранило

је Москву; зато, када смо стигли у пријестоницу нијесу се

видјела ратна разарања.

Искрцали смо се из воза на Кијевској станици: од личних

ствари сваки од нас носио је војнички ранац и ништа више;

преосталу храну, двопек и сланину, изнијели смо из воза и

заједно са личним стварима привремено ставили уз једну

ограду. Надали смо се да ћемо остати у Москви неколико

дана и имати прилику да разгледамо град и видимо тради-

ционалну и велику првомајску параду на Црвеном тргу.

Међутим, речено нам је да истога дана, навече, морамо на-

ставити пут за Кострому. Кренули смо у разгледање Москве.

Град је тих дана био украшен многобројним паролама, пор-

третима руководилаца, највише Лењина и Стаљина, црве-

ним заставама; владао је улични жагор; људи су са нестр-

пљењем очекивали пад Бер-

Одбрана Москве

лина и побједоносни завр-

шетак великог Отаџбинског

рата; припремали су се за пр-

вомајску прославу на Црве-

ном тргу; од када смо ступи-

ли на совјетско тло зачуђе-

ни и задивљени смо били

37

мноштвом жена које су радиле на свемогућим мушким по-

словима; у Москви је то нарочито било присутно: возачи

тролејбуса, аутобуса, метроа, такси шофери, саобраћајна

милиција, продавци, куда год си се окренуо видио си жене

како раде.

Метро сам доживио као неки нестварни свијет о којем ни

сањати нијесам могао; неколико сати возили смо се под-

земном жељезницом, прелазећи из једне подземне стани-

це у другу; карте нам нијесу наплаћивали, довољно је у то

вријеме било рећи да си Титов партизан и врата су ти от-

ворена; увјерен сам да у то вријеме у СССР-у нико са стране

није уживао такав ауторитет као ми, југословенски борци

против фашизма; на сваком кораку се то осјећало. Ево ме

на Црвеном тргу, доживљај који се не да описати; из мале-

не Будве стигох на мјесто грандиозно по градитељству, по

историјским збивањима и утицају на цијело човјечанство;

у том тренутку осјећао сам се као веома привилегован мла-

дић; шетајући тргом и дивећи се кремаљским кулама, зи-

динама и откуцајима кремаљског сата, знао сам да унутар

тих зидина живи Стаљин - генијални човјек, вођа свјетског

пролетаријата, творац побједа у отаџбинском рату, отје-

лотворење свега што је напредно и добро; човјек који је на-

дахњивао све нас припаднике НОР-а и са чијим именом се

гинуло у борбама и на стратиштима.

Навече, прије одласка, видјели смо Москву обасјану сто-

тинама свијетлећих ракета које су се распрскавале у виси-

не и симболично дочаравале побједе Црвене армије. Био

је то већ устаљени обичај да се поводом ослобађања

38

појединих градова и побједа на фронтовима прави велики

ватромет на небу Москве. Помало разочарани што се није-

смо дуже задржали у Москви, наставили смо возом на сје-

вероисток, према Костроми, старом граду на Волги. Није-

смо жалили што су нам дио суве хране украли на станици

у Москви; много је у то вријеме било гладних у овоме гра-

ду. Уморни од цјелодневног ходања и разгледања Москве,

у скученом простору вагона, како се ко снашао, заспали

смо и дочекали зору.

Метро

39

Црвени трг

40

Кострома 1945 - 1947

Послије четрнаестодневног путовања возом стигли смо

29. априла 1945. године у Кострому, у Треће лењинградско

артиљеријско училиште. Ова елитна школа из Лењинграда

је била евакуисана у Кострому и ту је наставила да ради у

току рата и даље, све до 1947. године, када је расформира-

на. У школу су примани питомци (курсанти по руски) са

завршеном средњом школом и настава је трајала три годи-

не. Послије завршетка школовања питомцима је додјељи-

вано официрско звање лейтенант (поручник). Артиљерија

- род војске у Совјетском Савезу била је врло уважавана и

рачунало се да је у Отаџбинском рату одиграла једну од

кључних улога у побједи над фашистима. За Дан артиље-

рије узет је 19. новембар, дан када је Црвена армија крену-

ла у контраофанзиву код Стаљингра-

да; разбила непријатеља и избацила

Стари град

из строја више од триста хиљада вој-

ника сила Осовине. Тога дана хиљаде

топова свих калибара грунуле су на

непријатеља, уништиле његову од-

брану и омогућиле тенковским и пје-

шадијским јединицама да напредују

и опколе непријатеља. Стаљин је уло-

гу артиљерије дефинисао језгровито:

41

„Артиљерија - Бог рата“. Ова ло-

Улица у

Костроми

зинка је била исписана на мно-

гим мјестима у училишту, а

исто тако и у јединицама у који-

ма сам послије завршетка шко-

ловања служио.

У училишту наша група чини-

ла је посебну батерију: коман-

дир је био капетан прве класе Оркин, а командир вода у коме

сам се ја налазио поручник Милашенко. Биле су то старје-

шине које нијесу непосредно учествовале у борбама на

фронту; на грудима им нијесу висила ратна одликовања и

баш зато су се максимално доказивале у позадини; спрово-

диле су гвоздену дисциплину; из петних жила настојале да

њихова јединица буде најбоља, да за то добију признања и

напредовање у чину и положају, и, што је најважније, да не

буду послати на фронт. Ми смо тај њихов дрил плаћали же-

стоко: беспрекорно и беспоговорно извршавање војничких

правила и наређења претпостављених често се претварало

у иживљавање над нама и малтретирање до неподношљи-

вости. За све нас који смо дошли из партизанских јединица,

поготово за старије борце, овакав однос био је неочекиван и

тешко смо се привикавали, али другог излаза није било. Ово

није важило само за нас Југословене; руски курсанти прола-

зили су још и горе. Чули смо били да су прије нас ту на обу-

ци били пољски официри, али се према њима није тако по-

ступало: они нијесу обављали никакве послове, држали су

се као господа; дозвољено им је било да одржавају вјерске

42

обреде. Споменуо сам већ девизу „Артиљерија - Бог рата“,

али поред ње истакнуте су биле још двије лозинке: Суворова

„Тешко на вјежбама - лако у боју“ и Стаљина „Учити војску

ономе што је потребно у рату“. Слободно се може казати да

се читав трогодишњи програм наставе и практичне вјежбе,

укључујући и бојева гађања, одвијао под овим геслима.

Први наш јавни наступ десио се Првог маја, дан послије

нашег доласка у Кострому. По дивизионима и батеријама,

постројили смо се на пространом вјежбалишту и чекали по-

четак свечаности; на трибини се налазило руководство шко-

ле на челу са начелником генерал-мајором, чијег се имена

не могу сјетити. Послије његове поздравне ријечи и говора

његовог замјеника по политичкој линији, све јединице су

прошле испред трибине у стројевом поретку уз пратњу вој-

не блех музике; у другом кругу свака батерија је пролазила

поред трибине са пјесмом. Ми смо били постројени у саста-

ву првог дивизиона, као посебна батерија обучена у плаве

униформе. Наравно да ми нијесмо били увјежбани у строје-

вом кораку, али наше учешће на паради је било поздравље-

но и успјешно; поготову смо били топло и срдачно по-

здрављени у другом кругу када смо запјевали пјесму „Пар-

тизан сам тим се дичим то не може бити свак, умријети за

слободу може само див – јунак“... Иначе, ово је мелодија

совјетске пјесме из периода грађанског рата и била је веома

популарна у то вријеме. Након тога слични наступи услије-

дили су на Дан побједе и поводом других пригодних свеча-

ности и ми смо се били добро увјежбали и увјек добијали

високе, чак најбоље оцјене за стројеви корак и за пјесму.

43

Плаве униформе смо замјенили и више се по томе нијесмо

разликовали од Руса.

Педесет пет година је прошло од мог доласка у Кострому.

Без обзира на оно што сам ту живио и учио од маја 1945. до

фебруара 1947. године сјећања о изгледу града доста су из-

блиједјела. Поред жеље да га у новије вријеме посјетим није

ми се дало; набавио сам илустровану публикацију „Костром-

ской край“ , штампану 1988. године, разгледао је, покушавао

да обновим сјећања на саму стару варош и околину, на дру-

га мјеста гдје сам боравио, али, за минуло вријеме, много

тога се промијенило.

Кострома је стари руски средњовјекови трговачки град;

налази се у горњем дијелу тока матушке Волге, низводно од

чувеног града Јарослава, а сјевероисточно од Москве, на

удаљености око триста педесет километара; обласни је цен-

тар. У Волгу се ту улива и ријека Кострома. Крај је богат шу-

мама, традиционално је развијена текстилна индустрија;

развијени су пољопривреда и сточарство; у цијелом Савезу

у то вријеме био је познат совхоз Каравајево по рекордима у

производњи млијека. Бројне су институције културе и обра-

зовања: библиотеке, позориште, средње школе, техникуми и

институти и др. Историјски центар грађен је у духу руске

архитектуре са пространим тргом и црквама.

Када поменух цркве, навешћу један примјер односа према

овој институцији у СССР-у, који сам имао прилике да видим

у Костроми. Заједно са друговима, изашао сам први пут у

град, у његовом старом дијелу видјели смо једну велику и

лијепу стару цркву, која је споља била руинирана и запуштена,

44

а њена унутрашњост је била адаптирана за комуналне по-

требе; служила је као складишни простор, радиле су њој про-

давнице, била је чак и једна берберница. Нама, скојевцима

и члановима Партије изгледало је то сасвим нормално; ва-

спитани у духу марксизма слиједили смо атеистичке ставо-

ве Комунистичке партије Југославије, која се у пракси обра-

чунавала са религијом - рекао бих посебно је било на удару

православље. Овдје у Русији ВКП(б) је још драстичније по-

ступала према цркви; хиљаде свештених лица је стријеља-

но, црквена имовина опљачкана, доста значајних цркава и

манастира срушено или оскрнављено. Наиме, све се то ра-

дило под познатим Лењиновим геслом „Религија - опијум

народа“. Знам да је то прошлост: видио сам у проспекту Ко-

строме данашњи сјај те старе цркве; искрено се радујем то-

ме; вјерујем да се код нас и у Русији више никада неће по-

новити скрнављење цркава, прогањање вјерника и кршење

вјерских слобода.

Наставни програм у училишту био је тежак и обиман, по-

себно за нас: нијесмо знали руски, било је свега неколико

питомаца који су завршили средњу школу, док је већина би-

ла са малом матуром. Ја сам, такође, прије рата завршио че-

тири разреда основне школе и четири разреда грађанске

школе, која је у Будви отворена 1937. године. Све је то било

недовољно да би се могла редовно пратити настава из три-

гонометрије, теорије вјероватноће, балистике и других

стручних предмета који су базирани на математици, физи-

ци, хемији и другим природним и примијењеним наукама.

Из тих разлога за све нас организован је припремни курс из

45

руског језика, математике, физике и још неких предмета, који је по убрзаној методи наставе трајао шест мјесеци. Пре-

давачи су били виши официри, високо образовани специја-

листи са искуством у струци, и било је право задовољство

слушати њихова предавања и учествовати у практичним

вјежбама које су под њиховим руководством извођене. Уло-

жио сам максимум напора да савладам градиво и стекнем

неопохдна знања за праћење редовне наставе, која је отпо-

чела у октобру 1945. Међутим, показало се да неколико на-

ших другова није могло успјешно пратити наставу и четво-

рица су враћена кући.

Ево како је отприлике изгледао наш радни дан: у шест ча-

сова трубач би означио устајање, а дежурни по дивизионима

би гласно узвикивали команду подъём (устајање); у року од

двадесетак секунди сви смо морали устати, обући се и стати

поред кревета у строј; уколико неко није то урадио, слиједи-

ла је команда ложис и сви смо морали да се скинемо, уред-

но сложимо одјећу и обућу и легнемо у кревет; на поновље-

ну команду подъём дизали смо се и постројавали; уколико

би било ко од нас проговорио и једну ријеч, услиједила би

нова команда ложис и сви бисмо се поново скидали и лије-

гали у кревет; напокон бисмо сви изашли из касарне и ишли

да извршимо нужду у заједничком клозету који се налазио

у кругу касарне; сва та процедура није смјела да траје дуже

од пет минута; затим је слиједила јутарња физарятка (гим-

настика са трчањем) у трајању од двадесет минута. Овдје

треба истаћи да се физарятка изводила без обзира на вре-

менске услове; дежурни би послије устајања наредио како

46

треба да будемо обучени: обично смо

Мој први фото у Русији

излазили голи до појаса, уколико не-

ма падавина и вјетра и температура

није испод нуле; у другим случајеви-

ма облачили смо само поткошуље. Ка-

да сви питомци изађу из касарне врата

се затворе и нико не може ући прије

него истекне утврђених двадесет ми-

нута. Забушавања није могло бити,

хоћеш - нећеш, мораш трчати и радити

вјежбе јер ћеш се смрзнути (обично су

то биле вјежбе у шеснаест тактова; ја их и данас памтим и

понекад упражњавам ради рекреације); зими, уобичајно је

било да се снијегом трљамо по грудима и на тај начин ка-

лимо организам и прилагођавамо га суровим климатским

условима који су владали.

Послије физарятке слиједило је умивање и након тога ју-

тарња смотра. Све се то морало одвијати тачно по утврђеном

реду и у предвиђеном врменском року. За смотру морао си

бити добро припремљен: обучен по правилу, сва дугмад на

мјесту, закопчана и очишћена, обријан и, што је најглавније

ошишан; није се дозвољавало ношење косе, сви смо морали

бити ошишани до главе; тек на трећој години дозвољено

нам је да носимо кратку косу; у војничкој капи, зими шапки,

морали смо имати иглу са концем. Посебна пажња поклања-

на је оковратнику: на гимнастёрки или кителу ( руски нази-

ви за војну блузу која се облачила преко главе и мундир) са

унутрашње стране морао је бити правилно пришивен комад

47

пресавијеног бијелог платна који је

вирио изнад оковратника два до три

милиметра; тај бијели руб је увјек

морао бити чист; ми смо га сами пра-

ли, сами пришивали и настојали да

због њега не добијамо примједбе.

Послије ригорозне, свакодневне

смотре слиједио је доручак. Менза

(по руски столовая) налазила се ван

касарне на удаљености стотинак ме-

тара. Љети без капа, зими са шапка-

Црна Гора у Костроми

ма, стројевим кораком и са обавез-

ном пјесмом ишли смо на доручак. Са пјесмом је ствар стоја-

ла овако: свака јединица у покрету је морала пјевати; пјева-

ло ти се или не, мораш пјевати, јер ћеш у противном сноси-

ти посљедице; на примјер, старјешина нареди запевай, ако

одмах не почнеш да пјеваш слиједи команда на месте (кора-

чај на мјесту) и то траје све док не запјевамо; дешавало се

безброј пута да по десетак минута тапкамо на мјесту, али

нема другог рјешења него да пјевамо. Знајући све то, ми смо

у батерији имали неколико питомаца који су знали пјевати

и научили су руске војничке пјесме. Ја сам био један од

бољих запевала и тешко ми је падало да морам почети

пјесму, а знам да се свима нама не пјева: или смо уморни,

или гладни, или незадовољни дрилом, просто: не пјева нам

се. Али друге није било, када више немаш моћи да корачаш

на мјесту, гладан си, а старјешина нема милости и не по-

пушта, почне наговарање међу нама да ипак запјевамо и ја

48

бих, најчешће, замољен од другова, запјевао, на примјер,

пјесму „Хороша страна Болгария, а Россия лучше свех“ (Лије-

па је земља Бугарска, али је Русија најљепша). Послије тога

кренули бисмо даље и дошли до мензе. Ту нас је чекала дру-

га, не мала обавеза: пред мензом су били поређани „коњи за

прескакање“; сваки од нас морао је прије уласка у мензу пре-

скочити „коња“; то није било једноставно и за многе је то био

проблем, нарочито ако је подигнут високо; старјешина би по

неколико пута враћао појединце који нијесу могли изврши-

ти скок, а ми остали бисмо чекали и покушавали помоћи им

да то ипак учине. Ако бих се позабавио статистиком, показа-

ло би се да сам за три и по године сигурно више од хиљаду

и пестотина пута прескочио коња, прије него сам доручко-

вао, ручао или вечерао. Не рачунам у ову суму прескоке које

сам извео у редовној настави из предмета физичка припре-

ма . Менза се налазила у пространој сали са дрвеним столо-

вима и клупама; знало се мјесто за Стара Кострома

сваку јединицу, а исто тако сваки

појединац имао је своје мјесто. За

столовима је сједјело десет питома-

ца, пет са једне и пет са друге стра-

не. У мензу се улазило у колони по

један; заузимала су се унапријед од-

ређана мјеста и у стојећем ставу че-

кала команда: Сједи . На столовима

су били постављени тањири и при-

бор за јело; хљеб црни и путер за

десет људи; чаја је било довољно,

49

без ограничења. За ручак смо има-

Споменик

ли: супу, боршћ или шћи; као друго

Ивану

Сусањину

јело добијали смо пире-кромпир са

комадом меса или рибе; за вечеру се

обавезно давала каша: овсена, или

нека друга са комадом рибе; салата

је најчешће била од цвекле или шар-

гарепе. Храна није била калорична

и укусна, порције су биле мале и на

тањирима није остајало ништа.

Све послове у мензи и кухињи,

осим кувања хране, обављали су пи-

томци, и то по редослиједу батерија.

Била је права фешта када је долазио наш ред да радимо у ку-

хињи; ништа није било тешко: цијепали смо дрва, ложили ва-

тру, чистили кромпир и припремали другу храну, поставља-

ли столове, чистили мензу, прали судове, разносили храну по

столовима и обављали сијасет других послова; дежурство је

трајало двадесет четири сата и за то вријеме смјена је била

сита и задовољна. Добро је било и нама који нијесмо били у

смјени; другови су нам доносили лонац више (на руском смо

то звали ДБ - добавочное, додатно) и тога дана смо и ми били

сити. Постојала је још једна страна наше заинтересованости

за рад у кухињи: куварице и њихове помоћнице су биле Ру-

скиње, младе, кршне, згодне; ми као странци били смо код

њих привилеговани; дјеловали смо питомије и лакше смо

освајали њихова срца; значило је то доста да добијеш ДБ ло-

нац; сјећам се да смо увијек имали добру везу са куварицама.

50

Дужина трајања доручка, ручка и вечере била је прецизи-

рана и морала се поштовати, није било времена за одугов-

лачење и причу за вријеме јела: старјешина послије истека

предвиђеног времена устаје и даје команду устани и био ти

готов са јелом или не, устајеш и у колони по један излазиш

из мензе; у строју, са пјесмом одлазиш у касарну. Често ме

данас кући опомињу да не једем брзо, али ова навика остала

ми је из тих дана и не могу се ње ослободити.

Прилика је да се подсјетим на један догађај везан за храну.

Глад не подносе сви једнако; не могу рећи да смо гладовали,

али је истина да нам је недостајало хране: били смо млади,

радили у учили напорно, климатски услови за нас су били

доста сурови и многи су почели да поболијевају; мучили су

нас јаки назеби, бронхитиси, упале грла и плућа, а један друг

се разболио и на плућима. Све је то утицало на руководство

школе да нам побољша исхрану. Поред осталог, одлучено је

да нам се додјељује дупла порција пу-

тера. Нама је то било добро, али смо се

осјећали помало нелагодно због сво-

јих руских другова који ту привиле-

гију нијесу имали. Тако се на по-

стављеним столовима за Југословене

налазио дупло већи комад путера, не-

го за Русе. Ја сам у то вријеме био по-

стављен за старијег водника у нашој

јединици; руководство је цијенило мој

успјех у настави и дисциплини и Кострома

повјерило ми овај нимало лак задатак. на Волги

51

Једнога дана мој колега Херцеговац у повјерењу ми рече

како друг Ј... краде путер; он је то видио али никоме није ре-

као; ради то тако што приликом дијељења путера на десет

дјелова (за столом је то он увјек радио) једно парче сакрије у

шаци и кришом стави у џеп. Нијесам могао повјеровати да се

може спустити на те гране, али сам одлучио да провјерим.

Сљедећег дана, по уобичајној процедури, одвео сам јединицу

на доручак. Осматрам непримјетно шта ради друг Ј.... Заиста,

видим како је сакрио комад путера у руци и ставио га у џеп.

Прилазим столу и наређујем му да устане и из џепа извади

путер. Када је то урадио, наредим му да сједне и доручкује.

Епилог овог случаја збио се навече истога дана у лењин-

ској соби . Наша батерија имала је посебну, пространу, лијепо

уређену и намјештену собу која нам је служила за састанке,

читање и разоноду. На челном зиду собе, по устаљеној ико-

нографији која је важила у цијелом Совјетском Савезу, виси-

ле су фотографије чланова Политбироа ВКП(б); централно

мјесто заузимао је Стаљин, његова је фотографија била већа;

фотографије осталих чланова и кандидата биле су распо-

ређане у складу са рангом који су појединци имали у врху

партије, ту није смјело бити пропуста; било је ту исписаних

лозинки, парола и сл. Послије вечере заказао сам збор у со-

би; нико од претпостаљених руских официра за ово није знао

и договор је био да све ово остане међу нама Југословенима.

Позвао сам друга Ј... да изађе пред нас и каже шта мисли о

свом поступку. Признао је све и правдао се тиме да је гладан

и да га је то натјерало да поткрада путер. Требало је одлучи-

ти како га за то казнити. Позвао сам Словенце, његове

52

земљаке, да они предложе казну. Дигли су се, пришли му,

скинули опасаче и њима без милости ударали по његовим

леђима; послије њих изређали су се и други. На томе се слу-

чај завршио. Овај догађај навео сам као илустрацију услова

у којима смо живјели; нашу жељу да пред Русима не окаља-

мо име и част наше јединице.

Могао бих себи пребацити што у једном другом случају

нијесам био тако досљедан. У училишту су се дешавале мање

крађе: на примјер, некоме нестане капа или пак изгуби неки

предмет за који је задужен, а према правилима дужан је да

то надокнади; да не би то учинио он узима капу неког дру-

гог питомца, најчешће из друге јединице, и тако то може да

кружи све док се не ухвати кривац. Обично су се те украдене

ствари кришом продавале преко ограде: простор који је зау-

зимала наша школа био је велик, више хектара; један дио

према позадини затварала је жичана ограда у којој су кур-

санти на појединим мјестима знали направити рупе и вјеш-

то их замаскирати. На тим скривеним мјестима долазиле би

трговке, обично срдњовјечне и слабо одјевене жене које би

нудиле на продају парчад хљеба, комаде шећера, јабуке, по-

врће или неку другу храну; могла се ту набавити понекад и

вотка; све је то за нас било страшно скупо у рубљима; чини

ми се да смо ми добијали мјесечно четрдесет рубаља, а то је

било јако мало; храна у то вријеме била је ужасно скупа.

Навешћу примјер којег се добро сјећам. Био сам добро

огладнио; добих новчано сљедовање и искористих прилику

да одем на жицу и купим хљеба; парче црног хљеба платих

десет рубаља, поједох га за трен. Трговке су пристајале и на

53

трампу: за украдене

„Козарачко“ у Костроми

ствари давале су хра-

ну или пиће. То је и

био један од разлога

што су се дешавале

ове немиле ствари.

Једне вечери, прије

спавања, један пито-

мац пријавио ми је

нестанак пешкира; испред кревета постројио сам питомце и

лично кренуо да прегледам кревете; пешкири су морали би-

ти сложени на средини кревета; сваки кревет сам разврнуо

и прегледао не бих ли нашао код некога украдени пешкир.

Када сам разврнуо кревет једног свог друга, испод страмаца

видио сам сакривени украдени пешкир. Он је преблиједио,

погледао ме очима које су молиле: немој ме осрамотити.

Пошао сам даље. Никада о овоме нијесмо причали, али при-

ликом сваког нашег сусрета осјећао сам да негдје у дубини

његове душе стоји стид за учињено и неизречена ми захвал-

ност за мој поступак.

Ево како је послије доручка приближно изгледао наш

радни дан: прије почетка наставе имали смо получасовну

политинформацију (упознавање са актуелним политичким

догађајима), затим је слиједила предметна осмочасовна на-

става, па ручак и спавање. Ово послијеподневно спавање у

трајању једног сата нијесмо вољели, али није било избора;

сви смо морали лећи по предвиђеној процедури: свлачити

се, спремати одјећу и обућу и дизати се под истим условима

54

који су важили и приликом јутарњег буђења и устајања. По-

слије спавања слиједила је самоподготовка (учење и при-

премање за наставу); затим смо ишли на вечеру; послије ве-

чере имали смо слободно вријеме које смо обично проводи-

ли у лењинској соби, читајући књиге, новине, играјући шах

и сл. Ја сам највише волио да читам руску литературу, она

ме освајала. Пред спавање била је обавезна смотра са про-

зивком. Лијегање је трајало двадесетак секунди: чизме са

крпом која се увијала око ноге умјесто чарапе (на руском

партјанка) стављале су се уз кревет; одјећа и шапка на табу-

рету, испред кревета, сложене по пропису. Кревети су били

на два нивоа. У десет сати навече у касарни зацарила би ти-

шина; дежурни само није смио спавати.

За вријеме самоподготовке, нарочито првих мјесеци по-

слије доласка, уобичавао је доћи наш командир вода Мела-

шенко; старао се да нам помогне у савлађивању руског јези-

ка и изабрао за то учење напамет текста совјетске химне; на

зиду, изнад улазних врата, налазио се оштампан и украшен

вињетама текст химне: Союз нерушимых республик свобод-

ных сплотила на веки великая Русь... Један по један, устаја-

ли бисмо и читали текст химне, а Мелашенко би нас ис-

прављао у читању и нагласку; нервирао се што не можемо

правилно да изговоримо поједине ријечи, као на примјер

ријеч сплотила; ипак, његовом заслугом, сви смо мање - ви-

ше правилно научили текст, а затим и мелодију химне; тада

нијесам слутио да ће током сљедећих десет година то бити

и моја химна. Послије распада Совјетског Савеза, Јељцин је

укинуо ову химну, а нови предсједник Русије - Путин, крајем

55

двијехиљадите године, вратио је и сада је она званична хим-

на Руске Федерације са новим текстом. Мене је обрадовала

таква одлука; то је била химна побједе над фашизмом; хим-

на свјетске велесиле; у њеном враћању видим симболику,

увјерење и наду да ће нова Русија стати на ноге, да ће попут

оне Гогољеве тројке, под којом се димом дими пут, грме мо-

стови, све остаје и остаје позади... склањати ће се и давати јој

пут други народи и државе. Дај Боже да тако буде!

На самоподготовки нас је Милашенко једном затекао у

неуобичајном и недозвољеном поступку; застидио нас је с

правом. Често се дешава да мала дјеца, усљед недостатка

калцијума, несвјесно праве рупице у кречном малтеру и

стављају га у уста; ми смо у недостатку витамина Ц тражили

га и налазили на оближњем совхозном засаду бијелог купу-

са. Ово смо свјесно радили, скривено, недозвољено и више

дана; у ствари, истинито речено, купус смо крали. Била је то

колективна одлука свих нас; сви смо у њој учествовали: по

редосљеду, у пару, са врећом, кад смркне, преко жице, у

поље, напуни се врећа купуса и натраг, на самоподготовку.

Купус се резао ножем и дијелио свима на једнаке дјелове;

држали смо га у клупама са књигама; учећи јели смо купус.

Кад смо ишли по купус опрез је био потребан: једаред је

совхозни стражар опалио из пушке на наше криволовце , али

нас то није омело да наставимо ову работу. Мелашенко је

прекинуо овај ланац: због наше небудности изненадио нас

је једне вечери појавом у учионици; тек смо били обавили

дијељење. Уста нам била пуна купуса, а ево њега на вратима.

По команди устали смо. Рапортирао сам: Друже поручниче,

56

вод је на самоподготовки, стање редовно! Погледао је на нас

и одсјечним гласом упитао: Лукетићу, што је то? Купус, дру-

же поручниче - одговорих. Извадите купус из клупа! За-

бијеље се наша учионица. Одакле купус? Из совхоза . Крали

сте купус? Ћутање. Срам вас било, питомци! - рече и оде. Та-

ко би прекинуто даље коришћење совхозног витамина Ц.

О збивањима у домовини били смо информисани једино

преко совјетских новина Правде и Известије; наше новине

нијесу до нас стизале; везу с Амбасадом Југославије у Мо-

скви нијемо имали, за све вријеме боравка у Костроми нико

од њеног особља није нас посјетио; везу са домовином оства-

ривали смо преко писама која смо повремено добијали од

својих; појма нијесмо имали о несугласицама које су избија-

ле на линији КПЈ - ВКП(б); живјели смо у увјерењу да ће на-

ша земља постати једна од совјетских република. Настојали

смо да на достојан начин обиљежимо наше државне праз-

нике и за то смо имали пуну подршку руководства школе.

Наш однос са совјетским питомцима био је више него срда-

чан; практично, ми се нијесмо осјећали као странци; склапа-

ли смо узајамна познанства, учествовали на заједничким

приредбама, вјежбама, такмичењима; није са њима било

свађа, туче, неспоразума; вољели смо се и узајамно уважа-

вали. Ту и тамо, међу нама, појединци су знали понекад ис-

казати незадовољство и разочарање условима живота у учи-

лишту и стањем у Совјетском Савезу, али већина је схватила

тежину ситуације у овој земљи и далеко од домовине стојич-

ки је подносила тешкоће и максимално се посветила савла-

давању наставе и припремама за свој будући позив. Без

57

обзира на то што је међу

Кострома 1946. године

нама било чланова КПЈ и

СКОЈ-а, партијске и скојев-

ске организације нијесу

формиране; то није било

дозвољено.

У току рата и првих година послије његовог завршетка у

Совјетском Савезу је расподјела хране вршена по боновима,

такозвана карточная система. Хране није било довољно, па

су усљед тога војне установе у позадини фронта саме об-

рађивале земљу и производиле поједине животне намирни-

це за своје потребе. Наше училиште је располагало са дваде-

сетак хектара земље, која је била засађена кромпиром, мрк-

вом, цвеклом и другим поврћем.

Дошла је јесен, а она у Костроми долази много раније не-

го код нас; у септембру слана је редовна појава, а у октобру

зна да буде и мраза; требало је извадити кртолу, ископати

мркву и репу док мразеви не почну да стежу. Цијела школа

је укључена у овај посао, од генерала до нас питомаца; био

је то најважнији посао. Свака јединица је добила задатак да

извади кромпир са одређене парцеле, да га утовари и преве-

зе у складиште. Ми смо радили исто као и Руси, и ту није

било никакве поштеде: одређена нам је парцела, не памтим

колика је она била у арима, али смо ми без предаха радили

више од десетак дана. Вријеме је било хладно, земља влажна

и љепљива; кромпир смо копали са ашовима, утовар и исто-

вар такође ручно. Иако је посао био напоран и дуготрајан,

обавили смо га у року, квалитетно и за то добили похвалу

58

од руководства. Нашем успјеху допринијела је добра органи-

зација посла и, што је најглавније, тих дана били смо сити.

Снашли смо се добро: са противпожарних табли привремено

смо скинули сићеве и сјекире и однијели их у поље; форми-

рали смо неколико екипа за копање, а посебна екипа је од-

ређена да пече кртолу. Њихов је задатак био да: набаве дрва,

ложе ватру, доносе кртолу, перу је, метну у сићеве и пеку је

као под сач. Цио дан, док су екипе радиле, пекла се кртола:

када тура буде испечена, почне ударање у сићеве и на тај

знак остављају се лопате и уз повике и грају жури се на феш-

ту; смаже се све испечено (посебно је кора била добра), па

опет на посао и тако док не мркне; уз кртолу јели смо мркву,

коју су копали други, а било је и бијелога зеља, које се узи-

мало без дозволе, са оближњег совхозног засада. Много во-

лим кртолу на све начине припремања, али никада ми она

није тако пријала, није била тако укусна, као она печена под

сач, тих октобарских дана на костромском пољу.

Клима у Костроми је оштра, температура у зимским мје-

сецима спушта се и испод тридесет степени; зна да дува вје-

тар са Волге, тако да се хладноћа осјећа још јаче; снијега има

доста и он траје скоро шест мјесеци. Волга се смрзне, дебљи-

на леда достиже десетине саниметара и саобраћај се одвија

преко леда и са тешким возилима; посебну драж ријека

представља за бројне риболовце; нерадним даном нарочито,

сјати се на ријеку велики број пецароша који у леду, обично

сјекиром, праве рупу (проруб) дијаметра отприлике триде-

сетак сантиметара; сједну поред ње и сатима у воду убацују

удицу; улов зна бити поприличан. Ипак, најљепши доживљај

59

зими човјек осјети у шумском пејсажу, крећући се на скија-

ма међу стољетним јелама, украшеним бијелим знамењима

снијега; можда нигдје другдје човјек не осјети љепоту тиши-

не и смиреност, прекидану понекад само шкрипом од мраза

говорећег дрвећа. Баш ту, у костромским шумама, извршио

је добро знани подвиг Иван Сусањин, руски сељак, који је

пољске освајаче завео ту без повратка.

Зима се у Русији не смије дочекати неспремно, то важи

за све, и на селу и у граду. Ми смо те припреме вршили на

два колосијека: припремали смо војну технику и наоружање

за употребу у зимским условима тако што смо љетње под-

мазивање замјењивали са зимским мастима које се не смр-

завају на ниским температурама; у касарни смо све спојеве

на прозорима лијепили комадима папира намазаним браш-

ном размућеним у води; тако затворени прозори не отварају

се до прољећа. Ради вентилације, на неким прозорима се

уграђује форточка , мало окно; када се у данима јаког мраза

ово прозорче отвори кроз њега јурне талас паре и хладни

ваздух за трен освјежи просторију. За загријавање наших

зграда, спаваоница, учионица и других просторија, постоја-

ле су пећи на угаљ и на дрва. Све послове око достављања и

припремања горива обављали смо сами. Полако али сигур-

но, ми јужњаци прилагођавали смо се животним условима

овога краја, калили се и, послије почетних болести и побо-

лијевања, стали на ноге и успјешно савлађивали све теш-

коће и промјене које је доносио живот у училишту.

Прве зиме највише проблема имали смо са скијама; свега

неколико наших питомаца знало је да скија, а што се мене

60

тиче, могу рећи да скије раније нијесам ни видио, а камоли

стао на њих. Чим је први снијег пао почеле су вјежбе ходања

на скијама. Биле су то широке скије које су се на војничке

чизме причвршћивале кајишима; на мразу кајишеви се ст-

врдну и у случају да ти скија отпадне права је мука била по-

ново је ставити. У току савлађивања технике ходања на скија-

ма безброј пута сам падао, дизао се, опет падао, али није се

смјело одустати - будући официр мора знати да скија; ја сам

то научио и заволио.

Још док смо били у фази учења ходања на скијама једне

недјеље организован је крос на пет километара. Све јединице

су посебно стартовале; рачунало се средње вријеме доласка пр-

вог и посљедњег учесника. Кренули смо и ми са старта, суда-

рајући се међусобно и посрћући, али напријед се морало ићи;

на пола пута налазила се контрола којој си био дужан предати

број и кренути натраг, ка финишу. Некако смо догурали до кон-

троле, предали бројеве и кренули натраг; било је право мучење

ићи даље на скијама и већина нас скинула је скије, забацила

их на раме и газећи снијег, по утабаној стази враћала се натраг.

Била је то помало смијешна завршна слика овог кроса: Југосло-

вени пролазе кроз финиш са скијама на раменима, али са из-

вршеним задатком. Десило се то само једном; у будућим так-

мичењима у скијању, а таквих је било много, постали смо рав-

ноправни учесници, а појединци су освајали и прва мјеста; по-

себно се у скијању истицао мој друг Богдан.

Гимнастика је, такође, у почетку представљала велики про-

блем за све нас. Када смо први пут ушли у гимнастичку салу

са справама и наставник нам показао вјежбе које треба да

61

радимо, ја сам мис-

У Совхозу

лио да то некада нећу

моћи извести. Није

чудно што сам тако

мислио; нешто мало

вјежбао сам на спра-

вама у Академији у

Београду, али то је би-

ло неупоредиво са захтјевима који су овдје важили: на врати-

лу нијесам био у стању да се једном подигнем, на круговима

и другим справама ништа нијесам могао урадити; да се поп-

нем уз коноп поготову не. Физичка припрема је био важан

предмет у настави и да постигнем успјех морао сам у првом

реду ојачати своје мишиће: према упутству, поред редовне

наставе свакодневно сам радио на десетине склекова, преса-

вијао се на столици ради јачања трбушних мишића, радио и

многе друге вјежбе; све је то утицало да постепено напре-

дујем и у гимнастичким вјежбама постигнем задовољавајуће

резултате, али не на нивоу осталих предмета

Са становишта климатских услова у којима смо живјели

вриједи навести како смо се облачили на тактичким вјежба-

ма на терену и за вријеме артиљеријских гађања. У Русији

се зима не може замислити без валенок (не знам нашу ријеч

за тај вид обуће, јер их никад код нас нијесам ни видио); у

ствари, то су чизме до испод кољена, прављене по калупу од

пресоване вуне; кад су јаки мразеви носе их напољу сви ре-

дом, стари и млади; нога се обмота са памучном крпом

(партјанком) и врло лако се ваљенке обувају и скидају;

62

готово да се не пресавијају при ходу; изванредно држе то-

плоту; једини услов за њихову употребу јесте да се не смију

сквасити. На вјежбама, или на стражи ваљенке су биле глав-

ни реквизит заштите ногу од смрзавања; оне су нас спаша-

вале; носили смо их са собом на леђима у врећи за ствари

(вешчмешок) и по команди обували. Зими смо сљедовали:

дупли доњи памучни веш, лаку мајицу, кошуљу са дугим

рукавима; доње кратке гаћице и дуге доње гаће; поврх тога

облачили смо зимску униформу: панталоне од чоје, блузу и

шињел; на глави смо носили шапку која се по потреби

спуштала и штитила вратни дио главе и уши; добијали смо

и рукавице (перчатки) са два слободна прста. При великим

хладноћама поврх униформе облачили смо још ватние брју-

ки (прошивене и напуњене ватом панталоне) и фуфајку (про-

шивену и памуком напуњену блузу) и поврх тога шињел.

Без овако богатог репертоара одјеће и обуће немогуће би

било издржати на вјежбама у условима руске зиме, када се

жива спушта испод петнаест степени; дешавало се да по де-

сетак и више дана боравимо на полигону и спавамо у бије-

лим шаторима, које смо добро загрнули снијегом, и на

земљи која је смрзнута преко пола метра; често и сламе није

било да простремо пода се. Са тих вјежби и зимских мука,

највише нас је радовао долазак казана са врућим чајем.

Сви питомци добијали су у рубљама мјесечне принадлеж-

ности, чини ми се да су оне износиле око четрдесет рубаља;

старјешине су добијале нешто више. То су у оно вријеме биле

мале паре; користио сам их, углавном, за излазак у град, за

слање писама и за набавку оних најосновнијих потрепштина:

63

жилета за бријање, колонске воду и пасте за зубе. Добијали

смо и редовно сљедовање дувана . Под дуваном се у то врије-

ме подразумјевала махорка и папиросе . Махорка је доста

крупно мљевена стабљика од дуванске биљке; јака, са већом

количином никотина и специфичним мирисом. У недостатку

цигарет-папира пушачи су махорку завијали у обичан новин-

ски папир. Радили су то тако да од новине направе малу пи-

ријицу и напуне је махорком, па онда тањи крај пресавију,

ставе у уста и запале; дима и ватре од махорке и новина не

фали. Цигарете у Русији су другачије, њих зову папиросе ; раз-

ликују се по томе што више од половине дужине чини шупљи

картонски дио; најјефтиније цигарете су биле марке Беломор

канал и те су добијали наши пушачи. Непушачи су у замјену

за дуван или цигарете добијали одређену количину шећера,

чини ми се да она није била мања од једног килограма; ја сам

био непушач и мене је сљедовао шећер. Тада сам видио на

каквој су муци били пушачи: шећер их мами, треба им за чај,

калоричан је, радо би га узели, али, опет, без дувана не могу,

а једно и друго не може. Док су они на једној страни дјелили

дуван и на нас гледали завидљиво, ми, непушачи, а било нас

је десетак, на другој страни, обично на столу, дјелили смо

шећер на једнаке дјелове и нијесмо им завидјели на дувану.

Ја никада нијесам био пушач, мада је мој отац цио живот

страствено пушио; моји синови такође су страствени пушачи

и не слиједе мој примјер. У Русији знао бих понекад купити

кутију цигарета и држати је у џепу, да, ако затреба, могу по-

нудити дјевојку, мада су у то доба биле ријетке дјевојке и же-

не које су пушиле. Када сам се вратио у домовину изненађен

64

сам био великим бројем жена које су код нас јавно пушиле.

Можда није згорег да кажем зашто не пушим: заслуга је за то

Душана Марковића, сјајног педагога и великог трезвењака.

На часу је овако знао показати штетност пушења: запалио би

цигарету, повукао дим у себе, ставио вату на уста и из плућа

избацио дим; на вати би остали црни трагови дима и он би

показујући вату рекао: „Дјецо моја, ако будете пушили овако

црна ће бити ваша плућа“. Послушао сам га за цио живот.

Негдје средином сљедеће године стигла је у Кострому но-

ва група од двадесетак наших питомаца; они су чинили по-

себан вод у нашој батерији; сви су били са завршеном

средњом школом и припремали су се да постану стручњаци

за топографију, везе и друге помоћне дисциплине неопход-

не за артиљерију. Обрадовали смо се њиховом доласку; било

нас је сада више, постали смо запаженији и утицајнији у

училишту. Првих дана било је највише приче о догађајима

и животу у домовини; а била им је добро дошла наша помоћ

да се што брже прилагоде животу у новим условима и да

издрже дресуру која се без милости спроводила над нама.

Било је међу њима веома способних младића, који су, поред

доброг успјеха у настави, знали да пјевају, свирају на гитари

и хармоници, да играју ногомет и сл. Са њима je наша једи-

ница постала запаженија и у друштвеним активностима:

обиљежавали смо наше празнике забавама, учествовали на

разним такмичењима, формирали свој ногометни клуб и за-

узели прво мјесто у надметању лоптом.

Те активности помагале су нам да стекнемо популарност и

наклоност руководства школе, али нијесу нам помогле код

65

нашег командира ка-

Парада Побједе

петана Оркина и по-

ручника Мелашенка;

што смо ми постизали

боље резултате они су

нас више притезали и

за то добијали похва-

ле и унапређења. Да

ситуација буде гора по

нас, поставили су за старјешину батерије подофицира С..., ро-

дом из Славоније. Прошло је толико година, а ја не могу из-

брисати из сјећања лик тог човјека: психопате, злоће, мрзо-

вољца, садисте, човјека без друга и пријатеља, човјека без по-

носа, вјере и сажаљења, неспособњаковића - једном ријечју:

неваљалца и несоја. Све се то очитавало у очима, на његовом

згрченом лицу, када је издавао наредбе: лези, дижи се, на мје-

сту, пузи, трчи, скачи, ћути, мирно... Запамтили су га по злу

сви Југословени у Костроми. Трпјели смо, тако је морало би-

ти; користио је војни пропис: наређење је закон, оно мора би-

ти извршено тачно, у одређеном року и без приговора. Свако

неизвршавање његове наредбе доносило је дисциплинску

казну: ванредни рад и дежурство, одузимање дозволе за из-

лазак у град, рапорт код командира са изгледима да добијеш

до двадесет дана простог или петнаест дана строгог затвора

и сл. Тај никоговић је знао по десет пута да командује: лези,

дижи се и сваки пут смо се свлачили, лијегали у кревет и по

његовој команди опет се дизали и облачили; исто се понавља-

ло и ујутро; по највећој зими, без рукавица и шапки извео би

66

нас напоље и наредио да по десет и више минута корачамо у

мјесту итд, омиљени му је био обичај да разваљује наше кре-

вете које смо са највећом пажњом спремали према утврђе-

ним прописима.

Свако јутро смо са зебњом очекивали долазак капетана Ор-

кина. Дежурни у батерији би га дочекао, рапортирао му о

стању у јединици; затим би Оркин у пратњи С... кренуо у пре-

глед просторија; на најмањи знак неког његовог незадовољ-

ства С... би лично разбацивао наше кревете, наређивао да по-

ново перемо патос или да чистимо клозет. Капетан Оркин

није био ожењен; допадала му се дјевојка која га, по нашим

сазнањима, није много бреновала и он је зато лудио; ако се

навече са њом свађао, сјутрадан би ми, његови потчињени

платили; дошао би у касарну љут и свој гњев и незадовољ-

ство на нас би изручио. Уобичавао је да је са посла позове и

дуго разговара са њом телефоном; ми бисмо по његовим по-

ступцима знали какво је стање у односима и шта нас чека.

Но није његов случај био усамљен, руку на срце, честе су

такве појаве у пракси. Памтио сам поступке Оркина према

нама и настојао у служби да их избјегнем. Оркинов замјеник

Милашенко је био другачији: омањег раста, ходом, покрети-

ма, облачењем, чак и говором, тежио је ка висинама; ком-

плекс је лијечио амбицијом да се истиче у служби; не дај

боже да неко од нас нешто учини и наруши његов углед код

руководства школе; као официр био је прави професионалац.

Ни једног ни другог нијесмо вољели, али, и поред тога, њи-

хова улога у нашем васпитању и успјешном школовању би-

ла је значајна и ја то са захвалношћу истичем.

67

Тренуци правог одмора и опуштања везани су за излазке

у град. Дозволе за излазак добијали смо суботом до једана-

ест сати, а недјељом до десет сати навече. Утврђен је био

строги редослијед када ко добија излазак и ту је велику уло-

гу имао руководилац одјељења и старјешина; без његове са-

гласности дозвола се није давала. Успјешни и дисциплино-

вани питомци добијали су ванредне дозволе за излазак, а за

мање преступе примјењивана је казна ускраћивања права

на један или два редовна изласка. То је била једна од најте-

жих казни: на примјер, имаш заказан састанак са дјевојком

у недјељу, казне те и не можеш изаћи тог дана; мораш чека-

ти другу, или трећу недјељу. Љубав је ту најчешће обостра-

но страдала.

Припреме за излазак биле су детаљне: дежурни је био

обавезан да построји све питомце и изврши детаљну смотру:

морао си бити обријан, ошишан, правилно обучен, очишће-

них ципела, чистог оковратника и дугмади, једном ријечу -

све је морало бити по пропису. Провјеравало се и знање по-

нашања у граду: гдје смијеш ићи, гдје не смијеш; посебно се

забрањивао улазак у поједине кафане које нијесу на гласу.

Наша школа налазила се на периферији Костроме и тре-

бало је двадесетак минута брзог хода да стигнеш до града.

Не дај боже да закасниш у повратку, био би кажњен и дуго

би чекао на поновну дозволу. Вријеме је ван касарне прола-

зило брзо; старали смо се да сваки тренутак искористимо и

када дође вријеме за назад, настане права трка. На улазу нас

је обично чекао дежурни официр; обавеза је била да се офи-

циру рапортира: Друже капетане, питомац (име и презиме)

68

враћа се из града, примједби нема . Проблем је био: како из-

бјећи да дежурни не запази да си пио вотку; обично би пи-

томац рапортирао мало издаље, не са предвиђена три кора-

ка, да се не осјети мирис пића. Када би официр посумњао,

наредио би питомцу да приђе ближе и дахне. Опомена је

била најмања казна ако осјети мирис алкохола. Пошто смо

излазили у град у послијеподневним сатима, остајали смо

без вечере; своју порцију смо остављали друговима, с тим

да нам хљеб и шећер донесу и ставе у наткасну поред кре-

вета: пред спавање то бисмо слатко појели.

Нормално је да смо као млади људи тражили познанства

са руским дјевојкама. Дешавале су се романсе, а било је и

лаких веза са великим неприликама. Поред све контроле

при изласку из школе било је случајева да су питомци скри-

вено и без дозволе ишли у град; била је то по руски речено

самовольная отлучка. Обично се то радило навече, послије

смотре, пред спавање.

Једне вечери био сам дежуран у батерији и мој колега М...

рече ми да има женску и да ће ићи код ње; распремиће кре-

вет, а ако дежурни дође да кажем да га је стомак заболио и

да је отишао у клозет; обећао сам му. Негдје послије поноћи

ево дежурног официра у обилазак; пратио сам га док је

провјераво кревете, стао је поред кревета који је био развр-

нут; питао ме гдје је; објаснио сам да је отишао у клозет. Није

ми повјеровао, већ је наредио да му се кад дође јави у дежур-

ну собу. М...је дошао тек пред зору; кажњен је са десет дана

затвора. Но, није то била никаква казна према ономе што је

доживио: трећег дана у затвору добио је трипер, а десетог се

69

испоставило да је зарадио и сифилис. Двије године лијечио

се старим методама, ишао на контроле и, стварно, прескупо

платио тај кратки ужитак.

Познанства са дјевојкама најчешће су се склапала на тан-

цплощадкама, отвореном простору уређеном за плес, а зими

у салама домова културе; често су приредбе са плесом орга-

низоване и по школама и институтима. Младеж се купила

на тим мјестима у великом броју; највише је било дјевојака,

а много мање младића. Музика је пуштана преко звучника,

свирали су џез-оркестри и блех музика. У то вријеме свиране

су и пјеване популарне мелодије совјетских композитора

Соловјова-Седоjа, Дунајевског и других у ритму танга,

фокстрота, валцера, а извођена су и дјела класичне музике

погодна за плес.

Ситуација се касније промијенила, послије неколико

одлука ЦК КПС о стању у култури и умјетности; отпочела је

кампања борбе против иностраног утицаја и модерни запад-

ни плесови су анатемисани; свирао се и играо само валцер,

а у замјену за фокстрот и танго уведене су старе игре: мазур-

ка, кракoвјак, венгерка, полка и народне игре казачoк и дру-

ге. Ако си желио да плешеш морао си научити нове игре,

иначе би стојао и гледао. Благодарећи слуху, склоности за

игру и надасве жељи, доста брзо и добро сам научио те нове

плесове. Много сам волио плес; кажу да сам чак и сада, у

поодмаклим годинама, добар плесач, али то примам само

као комплимент.

У Будви, у вријеме мог дјетињства, често су организоване

приредбе са плесом; мајка је вољела да мене, иако сам био

70

дјечак, шаље са сестрама на плес. Тако сам као пратња сестра-

ма гледао како се плеше, понекад би са њима и заплесао и по

мало нешто и научио. Били су тада у моди игре лабетвок и

пале глајс у којима учествује више лица. Једном ми се десио

малер: плесао сам са сестром и њеним другарицама лабетвок;

налазећи се у средини групе, са међусобно спојеним рукама

на леђима, осјетио сам да ми се дугме на кратким пантало-

нама откопчало и гаће су почеле падати; искочио сам, поди-

гао гаће и побјегао са плеса. Тај случај ми у кући нијесу забо-

равили и знају га понекад испричати у друштву.

На плес смо долазили обично у групи; заузели бисмо по-

годно мјесто и, речено војничким језиком, почели осма-

трање терена; коментарисали бисмо изглед дјевојака и до-

говорали се ко ће коју да позове на плес. Обично би женске

стојале на једној а ми на другој страни сале. Љепше и при-

влачније дјевојке су, нормално, биле у центру наше пажње,

али за познанство са њима конкуренција је била јака. Прије

одлуке да позовеш дјевојку на плес важно је било покушати

да се сретнеш са њеним погледом и да оцијениш њено реа-

говање. Можда је сада упознавање младих људи другачије,

али у мојој младости у очима се тражила и назирала воља

за сусрет и познанство. Ако си одлучио, чим музика засвира,

требало је хитати да је други не уграби; ризик је био велики,

узбуђења није фалило - шта ако не хтједне плесати, а сви ви-

де како си добио корпу и, условно речено, преко брисаног

простора враћаш се поражен назад. Важило је правило: ако

те дјевојка одбије и каже не плешем, не би смјела плесати

са другим; ако то уради сматрало се да је увриједила оног

71

кога је одбила; могла се оправдати да је уморна, да је обећа-

ла плес другоме, што је било прихатљиво. Често се због од-

бијања плеса дешавала кавга.

Моје упознавање са Леном, догодило се управо на начин

како сам описао: она је дошла на плес, дошао сам и ја; она је

вољела да плеше, волио сам и ја; допао сам јој се на први

поглед, допала се и она мени; тако је почело наше дружење.

Радовали смо се суботњим или недјељним сусретима; вре-

мена нам је увјек било мало; проводили смо га на забавама,

у шетњи, биоскопу, у разгледању града. Лена је одлично

скијала и клизала; ништа необично за руску дјевојку; чим

проходају дјеца у Русији почињу да се клизају и санкају, а у

школи већ скијају навелико. Тешко сам је пратио на скијама;

када смо одлазили према Волги и са окомите обале спушта-

ли се на замрзнуту ријеку она би као вихор појурила и за

час, лијепим стилом, спустила се и машући ми позивала да

и ја кренем. Признајем, није ми било лако ни право што је

не могу добро пратити на скијама.

Пошли смо и на каток . Ништа мање од скијања у Русији није

развијено клизање: мало и велико, млади и старији хитају

недјељом на каток ,

(тако се на руском

зове клизалиште). У

Костроми, а доцније

сам то исто видио и

у другим градови-

ма, када наступи зи-

Њемци у Москви 1945.

ма, у парковима се

72

залију водом стазе и проширени

Парада Побједе

простори предвиђени за плес

или спорт; уреди се мјесто за

клизање и на ријеци. На већим и

боље уређеним отвореним кли-

залиштима свира музика, про-

дају се разни слаткиши, сладо-

лед, пирошки, чај, квас и вотка и

сл. (Ових дана, баш када пишем

ове редове, прочитао сам у нови-

нама да је Путин, предсједник

Русије, наредио да се ове зиме, у

двијехиљадитој години, на Црве-

ном тргу уреди велико клизалиште за многобројне, старије и

младе, љубитеље клизања). Једне недјеље Лена ме позвала да

одемо на клизање; казао сам јој да никада нијесам клизао, да

у моме завичају праве зиме и нема, ријетко када бива темпе-

ратура испод нуле. Пошли смо. Она је понијела своје клизаљ-

ке, а ја сам за себе изнајмио. Биле су то клизаљке које се везују

на ципелу или чизму, није било оних специјалних ципела са

клизаљкама. Уз Ленину помоћ и савјет ставио сам их на ноге,

покушао да станем на лед, кренем, али одмах падох; пробао

сам други и трећи пут; узалуд ме Лена придржавала, сваки

пут сам падао, а на лед пасти није пријатно, но све је прошло

без повреде. Тога дана сам пробао и коначно закључио да на

леду немам шта да тражим. Скинуо сам сличуге, стао по стра-

ни и дивио се са каквом лакоћом и бравурозношћу клиза и

скаче Лена по леду.

73

Дружећи се са Леном први пут сам имао прилику да уђем

у руски дом. Странце Руси лако не зову кући, али у то вријеме

ми Југословени у Костроми нијесмо се осјећали као странци,

нити је народ на нас тако гледао; били смо омиљени као браћа

славјани, као борци против Хитлера, као прави, истински

пријатељи Руса. У предвечерје, заједно са Леном дошли смо

кући: укућани су знали да ћу доћи, срдачно су ме примили и

угостили по руским обичајима. Мушкараца није било: за сто-

лом су сједјеле двије бабушке и Ленина мама; вријеме је било

за чај. На лијепо постављеном столу пушио се велики тулски

самовар; до њега у истом стилу омањи чајник; около украше-

не порцуланске шоље на тањирима, а поред њих посуда са

груменима шећера и малим клијештима. Чај се пије много и

дуго: шоља се стави испод самовара, отвори се мала чесмица

на њему; врела вода шиштећи излази; узме се чајник у коме

је сварен густи чај и по жељи разблажује водом у шољи; ма-

лим клијештима ломи се грумен шећера; узима се комадић

и са њиме у устима слади чај; са малим груменом шећера

може се попити чудо чаја. За мене је све то било до тада не-

виђено: гледао сам шта они раде, како служе и пију чај, и по-

кушао да то обавим на исти начин. Бабушке су хладиле и пи-

ле врели чај сипајући га из шоље на тањирчић, приносиле га

полагано устима и уз сркање пиле.

Друга дуга зима проведена у Костроми ближила се крају;

обрадовала нас је вијест: селимо се у Одесу.

74

Одеса 1947 - 1948

Руси знају да кажу: Одеса - мама, Ростов - тата, а Кострома

- ј... м...(псовка). Ето у Одесу - маму стигли смо негдје крајем

фебруара или почетком марта, тачно се не сјећам; знам да је

у Костроми била зима, да нас је снијег пратио дуж пута; ка-

да смо дошли у предио прицрноморске низије, која се про-

стире у залеђу Одесе, снијега није било; у самом граду, та-

кође. Шта рећи: за неколико дана путовања возом од Костро-

ме до Одесе прешли смо око 2000 километара; напустили

смо за нас доста сурове предјеле сјеверног Поволжја, и ево

нас на југу, на Црном Мору. Радовао сам се неизмјерно; мо-

ре сам снијевао у Костроми; сада сам опет на мору; истина,

не на Јадрану, не у Будви, али живјети уз море било гдје на

свијету, чини ми се, велика је привилегија и срећа.

Дакле из Трећег лењинградског стигли смо у Одеско ар-

тиљеријско ордена Лењина училиште, које носи име М. В.

Фрунзеа, великог совјетског војсковође у вријеме револуције

и грађанског рата у Русији. Услови за живот, учење и обуку

у овој школи били су далеко бољи него у Костроми; ми смо

били већ искусни питомци; двије године учења су за нама;

врло брзо прилагодили смо се и уклопили у нову средину.

У то вријеме нијесмо ни слутили да ћемо ту у Одеси морати

донијети, вјерујем за све нас, једну од најтежих и најваж-

нијих одлука у животу.

75

Колико памтим Одесу,

Одбрана Одесе

колико сам у могућности

да послије педесет и ви-

ше година пишем о ње-

ном изгледу, њеним љу-

дима и животу становни-

ка Одесе? Сигурно не

онолико колико и како

бих желио; да се подсје-

тим узео сам Велику совјетску енциклопедију; из ње преузео

неке податке да се, пишући ове редове, не огријешим о град

у којем сам провео лијепе дане моје младости, за који ме ве-

жу драге успомене.

Биљежака из тог доба немам; сачувао сам неколико фото-

графија, неколико писама која сам добио од мајке и доку-

мента о школовању, и ништа више; послужио сам се Интер-

нетом и преузео више фотографија; запамтио сам мелодију

и ријечи пјесме коју је житељ Одесе, популарни Утјосов са

својим џез-оркестром свирао и пјевао: Я вам не расскажу про

всю Одессу, вся Одесса очень велика...( Ја вам нећу исприча-

ти све о Одеси, сва Одеса је врло велика...).

Највећа црноморска лука и град Одеса, према попису из

1939. године, имала је шесто хиљада, а данас има преко ми-

лион становника; у вријеме Великог отаџбинског рата била

је привремено окупирана од стране њемачко-румунских фа-

шиста; шездесет девет дана јуначки се бранила; освајачи су

били стигли до Крима, а опкољена Одеса још је одолијевала

и својом одбраном помагала консолидацији снага Совјетске

76

армије; за подвиге у рату добила је звање град-херој, а њени

браниоци медаљу За одбрану Одесе ; у годинама окупације

у Одеси је дјеловао јаки партизански покрет којим је руко-

водила илегална партијска организација.

Каква је била њена слика 10. априла 1944. године, када су

је јединице Совјетске армије ослободиле, видио сам у Музеју

одбране Одесе: на хиљаде њених житеља страдало је од ре-

пресије окупатора; посебном свирепошћу истицали су се ру-

мунски фашисти; у годинама окупације и приликом на-

пуштања града окупатори су разрушили сва индустријска по-

стојења, транспорт, луку, комуналне објекте; разорили су и

опљачкали огромна материјална и културна богатства. Про-

сто је невјероватно са каквим су еланом, организованошћу и

способношћу совјетски људи приступили обнови града, како

су то успјешно и брзо урадили; само за четири године об-

новљена су сва идустријска постојења, комунална инфра-

структура, лука, отпочета је градња нових фабрика и завода.

Када смо ми дошли у Одесу, обнова и изградња је и даље тек-

ла; видјеле су се још разрушене зграде, али је живот био у по-

тпуности нормализован. Одеса је велики културни и научни

центар: радило је деведест општеобразовних школа, двадесет

једна школа радничке омладине, двадесет четири средњих

специјалних школа и седамнаест високошколских и научних

установа, међу којима Државни универзитет И. И. Мечнико-

ва; посебно је био познат Институт за очне болести В. П. Фи-

латова, научника свјетскога гласа; у граду је радило више од

пет стотина библиотека и седам позоришта, пет музеја, четр-

дест пет двораца културе и клубова, три парка културе и

77

одмора и др. Погодни климатски услови, блага зима и обиље

сунчасних дана утицали су да се у непосредној близини Оде-

се изграде санаторијуми и домови одмора, да ту борави го-

дишње више од сто педесет хиљада гостију.

Већ смо више од двије године у Совјетском Савезу, за-

жељели смо се домовине и на нашу велику радост стигло је

одлука да у августу мјесецу 1947. године отпутујемо на од-

мор у Југославију. Сада је путовање било љепше, удобније и

краће: из Одесе смо возом кренули, стигли на гранични пре-

лаз Унгени и, нама знаним путем, преко Јашија, допутовали

у Букурешт; овога пута задржали смо се у граду краће врије-

ме, али довољно да видимо и оцијенимо промјене које су

настале у овој земљи; у околини жељезничке станице није

више било куплераја; Румунија је кренула путем изградње

социјалистичког друштва.

Наставили смо пут и директно из Букурешта стигли у наш

главни град - Београд. Много тога новога видјели смо у току

путовања кроз Војводину: пароле о изградњи социјализма,

о Комунистичкој партији, као водећој снази друштва, о

Совјетском Савезу, Црвеној армији, затим портрети Тита,

Стаљина, Лењина и других руководилаца украшавали су све

станице кроз које смо пролазили; на пољима послије жетве

пшенице орала се земља; непрегледна поља кукуруза зеле-

нила су се и обећавала богат род; у Београду, такође, много

партијских и других парола и слика руководећих личности

земље и Совјетског Савеза; на сваком кораку види се да је

покренута огромна енергија ослобођеног народа у изградњи

новога друштва; многе разрушене зграде су обновљене,

78

граде се нове; изградња је у пуном јеку. Све сам то гледао са

одушевљењем и вјером да ће наша замља, заједно са СС-

СР-ом, успјешно изградити социјализам и комунизам. Задр-

жали смо се у Београду неколико дана; требало је добити

путне исправе и обезбиједити средства за одлазак у родно

мјесто; искористио сам боравак да посјетим пријатеље и да

се јавим кући. Много радости ми је донијела вијест да сам

одликован Орденом заслуга за народ; отишао сам у канце-

ларију за одликовања и тамо ми је орден уручен.

У Будву сам стигао негдје око двадесетог августа и провео

на одмору петнаестак прелијепих дана. Кући су сви били

здраво и живјели су скромно; отац и мајка без пензије, при-

мали су нешто мало новца од кирије за локал и то је било

све; кућа, која је страдала од експлозије мине уочи рата и од

бомбардовања, није поправљана; сестра Зора је радила и по-

магала родитеље; сестра Брана се удала за доктора Бећка

Лакића и њихова једногодишња ћерка Зоја радо се играла са

мном, зовући ме ујо, ујо; брат Стево, као официр ЈНА, нала-

зио се у саставу наших јединица у Истри и ускоро је стигао

у Будву да се видимо; отац је у кући дао привремено уто-

чиште Илији Сојхеру, који се вратио из њемачког логора. О

мом доласку у Будву сазнало се одмах; био сам једини из

града који је отишао на школовање у Совјетски Савез; онда

је то била привилегија и велика част. У униформи руског

питомца, са еполетама старјешине на раменима и са орде-

ном на грудима дичио сам се шетајући градом, сретајући се

и поздрављајући са друговима и познаницима. Многи су од

мене тражили да им причам о животу у Русији; да потврдим

79

њихова идеалистичка убјеђења о тој земљи; распитивали се

до детаља о свему и свачему. Одговарао сам им издашно;

нијесам причао бајке, настојао сам рећи истину, истину у

коју сам ја вјеровао, онако како сам је ја гледао, разумијевао

и тумачио; све у свему - причао сам надахнуто и моји саго-

ворници су били задовољни мојом причом о Русији.

За мог оца Луку приче моје из Русије нијесу биле убједљи-

ве; Драгица, моја мајка, била је усхићена, без даха је пратила

како јој син лијепо говори и оцу би приговарала на неповје-

рење и иронију. Но све има своје зашто: отац је био по свије-

ту, једно вријеме живио је у Швајцарској, у Лозани, и тамо је

имао прилике да се сретне са руским револуционарима који

су живјели у изгнанству; ружан су дојам оставили на њега;

по природи је био демократа и жестоки противник свих дик-

таторских режима. Отац је много пушио: имао је неколико

лула, волио је цигаре, цигарете, а и савијао је дуван; знајући

то донио сам му из Русије совјетске папиросе марке Казбек,

једне од најбољих и неколико кутија кубанских цигара; про-

бао је руске, нијесу му се допале, не ваљају ништа , оцијенио

их је ; кубанске је пушио са

Ослобођење Одесе

уживањем. Из Русије сам

донио био и више комада

петокраких црвених звијез-

да са српом и чекићем, које

су совјетски војници носи-

ли на капама; то је био пра-

ви поклон за борце и моје

другове.

80

Прије рата, у сусједству наше куће и очеве трговине ради-

ла је кројачка радња Напредак, коју је водио Иво Миковић,

комуниста са Челобрда; ту је 1936. г. основана прва мјесна

ћелија КПЈ; ја сам ту као дјечак, слушао приче о новом кому-

нистичком друштву, о Октобарској револуцији, Совјетском

Савезу, Стаљину и Лењину; надахњивао се идејама једнако-

сти, правде, слободе, ослобађања човјека од експлоатације и

угњетавања; у ствари ту, у тој кројачкој радњи, формирао се

мој поглед на свијет, који ме касније као омладинца и ватре-

ног скојевца одвео у борбу за остваривање тих идеала. Лука

је често разговарао са Ивом и његовим радницима, који су

сви били чланови КПЈ или СКОЈ-а; сви су га веома уважава-

ли као часног човјека и нијесу му замјерали на његовим

критикама комунизма и на шалама које је тим поводом знао

изрећи. Колико је мој отац био широкогруд и толерантан

човјек свједочим и тиме да мени, брату и сестрама никада

није наметао своје мишљење; није знао за забране, пријетње

или, не дај Боже, примјену силе према нама; тежио је да

својим примјером начина живота, схватањима и односима

у породици и друштву, утиче на наше васпитање, на чување

традиције и угледа куће. Ја сам му много захвалан на томе;

убијеђен сам да га његова дјеца нијесу изневјерила.

Једнога дана у посјету нам је дошао стрико Дано Рађено-

вић, кућни пријатељ, изузетно фин и скроман човјек са ши-

роким видицима. Није било друге него да му причам о Ру-

сији; поред осталог, почео сам причу и о томе како се путује

по Совјетском Савезу, држави која заузима шести дио копна

Земљине кугле. Уживио сам се у објашњења и тумачења

81

путовања возом; говорио да је колосијек у Русији шири од

европског; да се, на примјер, путује шест-седам дана до Да-

леког истока; посебно сам причао о путовању зими када се

жива спушта далеко испод нуле. Овако сам описао детаљ из

мог зимског путовања возом из Костроме за Одесу: У возу је

било доста хладно, напољу и до минус двадесет; добили смо

суву храну за пут, али чаја није било. На пролазним стани-

цама гдје се наш воз краће задржавао постојале су омање

покривене чесме са којих се узимала врела вода за пиће. Ис-

трчали бисмо по цичи зими из воза, напунили чутурице и

трком натраг у воз; груменом шећера сладили смо врућу

воду; гасили жеђ; угријали се и били презадовољни . Отац ме

упита: Воде сте могли узети колико хоћете? Наравно - одго-

ворих. Отац се окрену према Дану и рече: Замисли Дано как-

ва благодет, у Русији вреле воде колико хоћеш и бесплатно.

Док сам се ја налазио у Совјетском Савезу, а Стево био

официр у Првој пролетерској бригади са службом у Порто-

рожу, мог оца су у Будви окривили да је вријеђао народну

власт и физички напао једног службеника и Секретара сре-

ског комитета КПЈ. Вођен је процес против њега и суд у Ко-

тору га је осудио на пет мјесеци затвора. Када су га везаног

водили у Котор, Лука се обратио грађанима ријечима: Види-

те ли Будвани, ово ни фашисти нијесу са мном радили . На

пресуду се отац није хтио жалити; рекао је мајци да му спре-

ми матрац, и са њим право у которски затвор: Ја сам човјек

у годинама и дошао сам да одлежим казну док је љето - об-

разложио је отац свој долазак управнику затвора; нијесу га

хтјели примити, јер пресуда није била још правоснажна и он

82

се са матрацом вратио кући у Будву. Међутим, колико је све

то било намјештено, а пресуда неправична, свједочи и чиње-

ница да је тужилац покренуо поступак за очево ослобађање

и то се и десило.

О томе сам сазнао тек када сам дошао на одмор у Будву;

мајка ми је испричала детаље, а прочитао сам и пресуду. Био

сам огорчен и бијесан на појединце, актере тога срамног по-

ступка према оцу, који се одиграо почетком 1947. године. У

то вријеме опасно је било критиковати власт, а физички на-

пад на секретара среског комитета партије могао се платити

и главом. С ким год да сам имао прилике да разговарам о

томе у Будви сви су са симпатијама говорили о оцу; хвалили

га за храброст да се обрачуна са подметањима која су у то

вријеме широко коришћена да би се угледни људи окриви-

ли и приморали на послушност. Луку нијесу могли сломити

ни фашисти за вријеме окупације, ни диктатура коју су ко-

мунисти примјењивали послије рата; у Будви се и данас

памти његов чин када није дозволио четницима да заједно

са Њемцима уђу у његову кућу и врше претрес: Они су оку-

патори нека претресају, али ви, њихови помагачи, само пре-

ко мене мртвога можете ући . Стојао сам на скалама ту са

сестрама и мајком која му је молећивим и уплашеним гла-

сом говорила: Нека Лука, убиће те ноћас. Њемци су испре-

турали кућу тражећи сакривене партизане, одвели су оца и

сестру Зору у затвор, али четници те ноћи нијесу прешли

праг нашег дома.

Тих августовских дана посјетио сам ујчевину на Пријевор-

цу код Петровца, баш у вријеме бербе у Лучицама, познатог

83

по квалитету питомог грожђа: бјелог које се од сласти лије-

пи за прсте; вранца од којег се правило на далеко чувено пе-

тровачко вино; лисице, розе боје, изузетно пријатног за јело.

Ујаци су прије рата били познати произвођачи доброг вина

и ракије; били су радни, часни и задружни људи, који се

нијесу бавили политиком. Дочекали су ме и овога пута као

и увијек добродошлицом. За вријеме рата ја сам са њима

провео многе тешке дане, окружен пажњом и љубављу, и то

им нијесам никада заборавио; не могу заборавити њихове

драге сусједе Јелу и Стева Милутиновића са бројном поро-

дицом, чији дом ми је увијек био отворен; а у Груди и Калу-

дерцу, партизанским селима, осјећао сам се као код куће:

тетка Катица Шољага увијек ме дочекивала као своје дијете;

баба Миловица исто; баш ту су ме Мишо и Ђуро Шољага,

заједно са Марком Андровићем, првог маја 1944. године

примили у СКОЈ. Са свим тим драгим и блиским људима

желио сам да се поново сретнем, да се подсјетимо на до-

гађаје из прошлости; да попричамо о будућности, о изградњи

новог друштва. Незаобилазна тема разговора у то вријеме

био је СССР: његов пут, његова снага и улога у свијету; његов

примјер развоја земље у свим областима друштвеног живо-

та, почев од државног уређења, економије, пољопривреде,

образовања, науке, културе, спорта; све је то морало и треба-

ло да служи као узор за Југославију.

У дебелој хладовини дубовог забјела, за вријеме предаха

у брању грожђа, окупили су се млађи и старији на доручак

и ту је отпочела моја прича о Русији; по обичају наздравили

смо и попили по чашицу домаће ракије; ја сам причао о

84

колхозима и совхозима, Зграда Училишта

о механизацији која се

примјењује у пољопри-

вреди и о многим дру-

гим стварима; одговарао

сам и на њихова питања;

за вријеме ручка, уз црно

вино, приче и питања је

било још више; осјетио сам, понекад, код старих солунаша,

ујака Ника и ујака Рада, неку невјерицу у моје казивање, да

би то сами дематовали рекавши: Вала знамо Мира добро и

вјерујемо у све то што каже.

Сезона је била при заласку, туриста страних није било, неш-

то домаћих гостију попуњавало је скромне капацитете хотел-

ског и приватног смјештаја. Вечерња забава Будвана и гостију

одвијала се на тераси хотела Авала , најљепшој у то вријеме

на Јадрану : будванска музика свирала је популарне мелодије

за плес. Са Бећком, Стевом, и сестрама, излазио сам навече

испред Авале. Нека се не љуте дјевојке Будванке из оног доба,

када кажем да је Вјера од свих њих била најзгоднија: она није

била у класичном смислу љепотица, али, све заједно код ње,

физичко и духовно, било је привлачно и изражајно. Уз звуке

валцера плесали смо нас двоје неуморно; шетали навече бу-

дванским корзом и ривом; на дрвеном мосту код Савичића,

наслоњени на ограду, причали смо и ја сам пјевушио у то

вријеме популарну руску пјесму Тёмная ночь...

Вријеме одмора је брзо прошло, морао сам се вратити на-

траг у Одесу; отпутовао сам за Београд и, из мени тада

85

непознатих разлога, задржао се тамо десетак дана. Касније

смо сазнали да су већ тада постојале несугласице између

СССР-а и Југославије и то је био разлог тог задржавања у Бе-

ограду - одлучивало се да ли да се враћамо у Одесу.

Настава на трећој години одвијала се у складу са програ-

мом; требало је доста труда и времена да би се градиво савла-

дало; успијевао сам и био међу најбољима у нашој групи; из-

дашно сам помагао неколицини другова који нијесу могли

сами припремати испите из неких предмета; дужност старје-

шине, коју сам вршио, такође је захтијевала вријеме и одго-

ворност, али је доносила и неке привилегије, барем што се

тиче излазака у град. Морам рећи да се ситуација са примје-

ном дисциплинских мјера у Одеси знатно измијенила: није

више било онаквог гоњења као у Костроми; није више било

С... да нам загорчава живот; били смо у неку руку ветерани,

закаљени и прилагођени условима живота и строгим захтје-

вима наставе и службе. Истине ради, нијесмо сви једнако

могли подносити строге захтјеве дисциплине и програма на-

ставе и вјежби; било је појединаца који су покушавали забу-

шавати, избјегавати обавезе, на руском се за такве употребља-

ва израз саћок, али су најчешће то плаћали касније троструко.

Ја сам схватио суштину војног позива који се темељи: на

строгој хијерархији у командовању; безусловном извршавању

наређења; личној одговорности, тачности у извршавању на-

ређења и, наравно, знању, увјежбаности и умјешности у ко-

мандовању. Као будући официр знао сам да се морам стрик-

тно држати тих принципа и нијесам жалио труда и зноја да

будем успјешан; већ у училиштy, нарочито када сам постао

86

старјешина, ауторитет сам градио на личном примјеру под

девизом ради као ја . Од тог принципа ни до данас нијесам

одступио, сматрајући га стубом васпитања и у породици. Није

нескромно ако кажем да су ме наши питомци поштовали, да

су имали повјерења у мене, да сам био омиљен, разуман, али

и досљедан у захтјевима да се наредба мора извршити: служ-

ба је служба, а дружба је дружба. Са свима сам био у добрим

односима, звали су ме Лујо; радо смо се састајали, причали,

дискутовали, заједнички радили, учили, вјежбали, одмарали

се, излазили у град; међу њима било је блиских другова и

пријатеља: Ранко, Богдан, Чика, Веско, Жива и др. са којима

сам био и остао присан и послије завршетка школовања.

Први пут послије повратка са одсуства ја и Ранко изишли

смо у град. На руку сам ставио драгоцјени сат који ми је Стево

поклонио у Будви; у то вријеме мало је било људи са ручним

сатом; био је то у неку руку знак престижа. Сјећам се да је за

вријеме рата мој комесар Перо однекуда донио био у Поборе

неколико ручних сатова; један је ставио на своју руку а оне дру-

ге не знам коме је дао, тек мене није допао, иако сам се тајно

надао том поклону; сада сам први пут у животу добио сат, че-

сто сам погледао на њега и показивао другима да га имам.

У Одеси је тих првих послијератних година било доста

лопова-џепароша; честа су била и разбојништва; десио се

случај да су трамвај који иде дуж обале према Великом

Фонтану зауставили наоружани људи и покупили од пут-

ника новац и драгоцјености. Није се томе било чудити: Оде-

са је велики лучки град, ко ту све не долази и одлази; многи

су се вратили са фронта; владала је велика несташица;

87

беспризорних младих људи је било доста, крађа им је поста-

ла занимање. Ми смо све то знали и сваки пут када бисмо

изашли у град дежурни нас је на то упозоравао. Опасно је

било враћати се сам ноћу из града, зато смо настојали ићи

најмање по двојица; важило је правило да ноћу идеш сре-

дином улице, да руку држиш испод ревера шињела, како би

се пролазнику ставило до знања да имаш пиштољ у руци;

ако ти у сусрет иду двојица или више њих, мораш их зао-

бићи, односно не смијеш дозволити да се нађеш у пролазу

између њих; за трен ће те ухватити за руке, скинути обућу

и одјећу; пустити нага да се враћаш кући; добро је ако не

добијеш и батине.

Тога дана Ранко и ја шетали смо Дерибасовском, најпозна-

тијом улицом у Одеси; била је недјеља, лијеп сунчан дан; на

станици чекали смо долазак тролејбуса; гужва је била вели-

ка; пробијајући се према улазу дохватио сам се лијевом ру-

ком ручице на вратима и са муком ушао у тролејбус; истог

трена осјетио сам да ми је сат нестао; викнуо сам да су ми

украли сат, да тролејбус не креће док се путници не претре-

су; Ранко ме подржао, многи грађани такође, али све је било

узалудно; лопов није био у колима он је посао обавио док

сам ја улазио у тролејбус; специјалним ножем вјешто је пре-

резао кожни каиш и однио сат. Бијесан и тужан вратих се без

свог првог ручног швајцарског сата.

За прво пола године живота у Одеси често сам добијао до-

зволу за излазак те сам имао прилике да доста добро упоз-

нам град; уобичавали смо ићи на игранке суботом и недјељом,

најчешће на неком од факултета или института. Одеса је

88

универзитетски град са више факултета, али поред њих по-

стојали су и институти, као високошколске самосталне ин-

ституције у којима настава траје четири или пет година и

тако се образују кадрови за поједине струке, на примјер, ме-

дицину, технологију, машинство, пољопривреду и слично.

Избор професије и упис на факултете у СССР-у био је сло-

бодан. Држава је планирала потребе за кадровима и стиму-

лисала студирање и запошљавање у дефицитарним грана-

ма, водећи при том рачуна да се задовоље потребе за струч-

ним кадром на читавом простору ове огромне земље. Сви

студенти у Совјетском Савезу добијали су стипендије, али су

зато имали и обавезу да редовно и успјешно прате наставу

и полажу испите; у супротном, ако падну на испитима губи-

ли би право на стипендију док не поправе оцјене; у случају

да изгубе годину престали би за добијају стипендију; сти-

пендија у новчаном износу није била велика, али од ње се

могло скромно живјети, под условом да студент има обе-

збијеђен смјештај у дому; за смјештај је постојала конкурен-

ција: предност су имали одлични студенти и они слабијег

имовног стања. Овакав начин стипендирања и коришћења

домова дјеловао је стимулативно; ријетки су били студенти

који би понављали годину и Лука у Одеси

обично се факултет завршавао

у року пред ви ђе ном за студије.

То је много значило за држа-

ву: уштеда је била у средстви-

ма; далеко већи број сврше-

них средњо школаца могао се

89

уписати на студије; млади високообразовани стручњаци са

двадесет двије или двадест три године живота укључивали

су се у посао. Послије завршетка студија свим дипломцима

држава је гарантовала посао; преко централних надлежних

министарстава факултети су добијали листе слободних рад-

них мјеста у предузећима и установама широм земље; пред-

ност да бирају мјесто гдје желе да живе и раде имали су од-

лични студенти; остали су морали прихватити понуђено

радно мјесто, без обзира на то у који регион су добили рас-

поред. Ова обавеза према држави је створена на основу до-

бијања стипендије и трајала је онолико година колико је

стипендија примана; послије тог рока могло се мјењати мје-

сто боравка и радно мјесто.

Хидрометеоролошки институт у Одеси по удаљености био

нам је најближи и већином су на њему студирале дјевојке,

што је и био разлог да ту чешће долазимо на игранке и заба-

ве. Тамо сам се и упознао са Алом, студенткињом друге годи-

не овог института, будућим метеорологом; била је то и при-

лика да се детаљније упознам са условима студирања на ви-

сокошколским установама у СССР-у. Моји другови су такође

имали познанице у Хидрометеоролошком институту и често

смо се тамо сретали. Ни ми, ни студенткиње нијесмо имали

довољно новаца за посјете ресторанима и кафанама, па смо

обичавали да шетамо по граду, идемо на игранке гдје је улаз

био бесплатан или у биоскоп да гледамо нове филмове.

С Алом смо се обично договарали гдје да се нађемо, гдје

да идемо суботом или недјељом; рачунали смо колико нов-

ца имамо, како га најбоље потрошити. Шетња удвоје била је

90

обавезна приликом сваког нашег сусрета, а за шетњу овај

град је богом дан: сматрао се једним од најљепших и нају-

ређенијих градова у Совјетском Савезу; још крајем осамнае-

стог вијека урађен је први урбанистички план са правилно

испланираним квартовима, правим и озелењеним улицама,

бројним булеварима, парковима, стадионима и купалишти-

ма; у духу класицизма су велељепне зграде Старе берзе, дво-

рац Воронцова, Дворац морнара и др; поред боравка на глав-

ном мјесту променаде у центру, гдје се највише окупљао

млади свијет, обилазили смо знаменитости; шетали лије-

пим зеленим булеварима; силазили у пристаниште; посма-

трали доласке и одласке бродова; гледали како се једра по-

лако појављују на хоризонту, подсјећајући нас на Љермон-

товљев бисер Бијели се усамљено једро у магли мора пла-

вог ... Свакако да је Алина жеља била да ми покаже знамени-

тост из свог фаха - чувену Одеску астрономску опсервато-

рију, основану 1871. године; шетња наша не би била права

шетња да се од централног градског трга, који у полукругу

затварају двије велељепне зграде са спомеником првом гра-

доначелнику Одесе Ришељоу (1803), не упутимо Примор-

ским булеваром према мору и спустимо чувеним Потјомки-

новим степеницама, саграђеним прије више од сто педесет

година; ко ли се само не сјећа Крстарице Потјомкин , Ејзен-

штајновог филмског чуда; кадрова снимљених управо ту;

оних дјечјих колица, која скалинадом јуре и гледаоце

остављају без даха.

Ала је предложила, а ја радо прихватио, да једне недјеље

идемо у позориште и гледамо балет Петра Иљича Чајковског

91

Лабудово језеро; испричала ми је

кратко и садржину представе. У Ко-

строми сам, сјећам се, био свега јед-

ном у позоришту и гледао драмску

представу савременог совјетског

писца Симонова Нашествие; у Бео-

граду, док сам био у академији, није-

сам имао прилику да пођем у позо-

риште и, не рачунајући неколико

аматерских представа које сам као

дјечак видио у предратној Будви, то

је било све што сам у том жанру

умјетности до тада био видио.

Жељно сам очекивао дан када ћу посјетити Оперу и балет

у Одеси: Ала је раније купила карте, наравно, студентске, на

попуст и за галерију, и ми смо били презадовољни; она је

вољела да посјећује позориште, била је у њему више пута;

испричала ми је детаље о изградњи ове велељепне зграде

која је слична Бечкој опери; и једну и другу је пројектовао

исти архитекта. Ја сам раније пролазио поред ње, али сада,

када смо ушли у њу, био сам задивљен њеном љепотом, ве-

личином и унутрашњим декорацијама; за мене је то било

откриће, улазио сам у један свијет који ми је до тада био не-

доступан и непознат; људи су ми изгледали некако друга-

чији, оплемењени духовношћу, дјеловали су смирено, го-

сподски, малтене као да су дошли у цркву на молитву; све је

било у неком свечаном руху, далеко, далеко од свакодневи-

це, од материјалних и других брига, које су сигурно мучиле

92

већину посјетилаца; далеко и од мог свакодневног суровог

војничког живота.

Заузели смо мјеста на галерији; освјетљење се постепено

смањивало, изашао је диригент за пулт, препуна дворана је

утихнула; звуци увертире наговјестили су почетак спектак-

ла на сцени; готово без даха слушао сам предивне мелодије

Чајковског; гледао са каквом виртуозношћу и уиграношћу

балетски ансамбал и солисти плешу, настојећи да кроз ту

игру и мимику схватим садржај њихових порука. Занешен

и опчињен слушањем музике и гледањем представе, не-

свјесно сам тихо упитао Алу: Када ће они проговорити? По-

гледала ме је и, са благим и разумљивим осмијехом одгово-

рила: У балету се не говори ријечима.

Схватио сам добро и запамтио за навијек прави смисао ње-

ног одговора. Враћајући се у касарну био сам опсједнут виђе-

ним; покушао сам и успио да у себи поновим мелодију под

којом четири балерине изводе плес малих лабудова; вратио ме

у стварност опојни мирис који се ширио из фабрике конзерви

поред које смо пролазили враћајући се из града и пробудио у

мени жељу за јелом; осјетио сам глад; похитао сам да што

прије дођем до кревета гдје ме у наткасни чекала фета црног

хљеба и парче шећера, коју су ми другови донијели са вечере.

Слободно могу рећи да сам од тог првог корака учињеног

у одеском театру заволио балет, оперу, класичну музику; у

свим срединама гдје сам касније живио био сам редован по-

сјетилац театра; гледао сам и слушао најбоље совјетске ан-

самбле у Бољшом театру у Москви, у Лењинграду, Кујбише-

ву, Саратову и другим мјестима; запамтио сам фрагменте

93

арија из многих познатих руских и италијанских опера и у

веселом друштву често се деси да их покушам извести.

Дан Октобарске револуције је био највећи државни и све-

народни празник у Совјетском Савезу; по новом календару

обиљежава се седмог и осмог новембра. Припреме за про-

славу почињу најмање мјесец дана раније: огромни пропа-

гандни потенцијал земље ставља се у службу величања

идеја социјализма, комунизма, улоге партије, заслуга вели-

ког, мудрог, непоколебљивог учитеља и вође Јосифа Виса-

рионовича Стаљина; преко радија и у штампи износе се по-

даци о успјесима у обнови и изградњи земље; објављују се

писма Стаљину у којима се колективи обавезују на ис-

пуњење и пребацивање петољетњег плана развоја; уређују

се градови и села, фабрике, заводи, школе, факултети, инсти-

туције науке и културе, једном ријечју - све је у знаку славља

и побједе социјализма, све је окићено паролама, заставама

и портретима совјетских руководилаца; домаћинства из

скромних средстава за тај дан набављају намирнице, при-

премају добру закуску и обавезно вотку, јер ако тога дана Рус

није попио, није ни славио. Ове, 1947. године, припреме су

биле нарочито велике, славио се јубилеј Тридесетогодишњи-

ца револуције.

Совјетска армија и све њене институције припремале су

се за празник посебно; на Црвеном тргу у Москви припре-

мала се централна прослава и велика војна парада совјетске

армије којом се демонстрирала моћ државе и армије; у свим

републичким центрима и већим градовима широм земље,

одржаване су манифестације и параде уз учешће милиона

94

грађана. Одеса је, такође, била сва у знаку припрема за про-

славу; ту је било сједиште Војног округа и, што треба посеб-

но истаћи, у то вријеме командовао је округом маршал

Совјетског Савеза Георгиј Констатинович Жуков.

Популарност Жукова у СССР-у и широм свијета била је

огромна: његов допринос побједи Црвене армије био је

немјерљив; стратег је најважнијих побједа у отаџбинском

рату - Москва, Стаљинград, Курск; освајач је Берлина; својим

потписом овјерио је акт капитулације нацистичке Њемачке;

послије завршетка рата био је командант совјетских трупа у

окупационој зони у Њемачкој. Стаљину је сметао ореол сла-

ве који је створен око маршала Жукова; смијенио га је са по-

ложаја у Њемачкој и поставио на дужност команданта Оде-

ског војног округа; био је то покушај деградације Жукова и

умањења његових ратних заслуга.

Знали смо да ће бити одржана свечана парада јединица

војног округа са учешћем свих родова војске и да ће смотру

извршити лично Жуков. За тај свечани дан наше училиште

се увелико спремало: чистиле су се и кречиле просторије,

уређивало двориште и вјежбалиште, војна техника доводила

се у беспрекорно стање; припремале су се свечане униформе

за смотру и параду; свакодневно смо увјежбавали стројеви

корак и складни војнички одговор на маршалов поздрав.

Добро сам запамтио тај 7. новембар 1947. године: на про-

страном Куликовском пољу распоређене су постројене једи-

нице Одеског војног округа; на трибинама руководство и го-

сти; испред трибина командант параде на коњу; сви са уз-

буђењем очекују маршалов долазак. Жуков се појавио сам,

95

јашући на коњу касом;

примио је рапорт од ко-

манданта параде и кре-

нуо у обилазак војске; за-

устављао се испред сваке

јединице на чијем челу

се налазила застава; ус-

лиједио би његов по-

здрав: Здравстуйте това-

рищи! и громки и сложни

одговор: Здравие желаем

Жуков 1925 г.

товарищ маршал Совет-

ского Союза. Дошао је и до нас. Видио сам га изблиза: њего-

ва стамена фигура на коњу личила је на живи споменик;

маршалска капа на глави; лице са оштрим цртама као искле-

сано у мермеру; атлетске груди у маршалском мундиру с

еполетама, просто блијеште од највиших домаћих и страних

одликовања; блиста од брилијаната Орден побједе; ордена

има и испод опасача. Здравствуйте товарищи курсанты и

офицеры, одсјечним гласом упутио нам је поздрав; одгово-

рили смо сложно и громко: Здравие желаем товарищ мар-

шал Советского Союза. Послије завршетка смотре сјахао је са

коња и попео се на трибину; одсвирана је химна Совјетског

Савеза и Жуков нам се обратио: Другови, војници, морнари

и официри! Честитам вам велики празник - тридесетого-

дишњицу Велике октобарске социјалистичке револуције!

Проломило се из хиљаде грла: Ура, ура, ура... Након поздра-

ва и говора, јединице су једна за другом, по утврђеном

96

редосљеду, уз звуке Глинкиног марша Слава, прошле испред

трбине свечаним кораком и с поздравом на десно, одале по-

част свом команданту - маршалу Совјетског Савеза - Жукову.

Као командант војног округа Жуков је примио делегацију

југословенских официра који су били на усавршавању у Пје-

шадијском училишту у Одеси; у разговору наши официри су

му изнијели примједбе на њихов положај и на услове живо-

та у училишту. Жуков их је лијепо примио, саслушао и

обећао да ће се стање побољшати, што је и урађено.

Дошла је 1948. година, завршна година наших студија у

Одеси: живот је ишао својим током, радовали смо се што

вријеме пролази и што се полако ближи повратак кући; на

трећој години имали смо и неке попусте: могли смо имати

кратко ошишану косу; чешће смо излазили у град; ишли смо

и на купање у мору.

Економска ситуација се у земљи постепено побољшавала,

петогодишњи план се успјешно испуњавао, на све стране се

градило и обнављало порушено у рату, живот је за совјетске

грађане постајао лакши и подношљивији; укинута је рацио-

налисана расподјела хране и робе на бонове, такозвана кар-

точна система; та мјера владе била је од виталног значаја за

грађанство. Могао си сада ући у продавницу и купити сло-

бодно хљеба и других производа. Богдан и ја смо то просла-

вили на сљедећи начин: пошли смо на пијацу, купили пами-

дора; у продавници купили бијелога хљеба; сјели на клупу у

парку и тако слатко се најели, да нам се чинило да љепшег

и слађег јела нема на свијету; дојадила нам је била каша у

разним варијантама и онај исти малокалорични мени. Сити,

97

шетали смо тргом и разго-

Потјомкинове

варали нашки; чуо нас је

степенице

чистач ципела, стари, мр-

шави и наизглед веома

јадни човјек; позвао нас је

и, на полусрпском и на

полуруском језику, упи-

тао: Јесте ли ви Срби? Од-

говорили смо потврдно. Је

ли жив још краљ Петар -

упита стари и исприча да је он Србин, да је ту дошао још у

вријеме царске Русије. Не, стари, краљ Петар је одавно мртав;

сада је код нас нова власт, сада је код нас Тито. Очистио нам

је чизме, платили смо и частили нашег земљака.

У то вријеме нијесам знао да су многи Паштровићи у дру-

гој половини деветнаестог и почетком двадесетог вијека

живјели у Одеси, бавили се трговином и поморством и да је

међу њима било богатих и утицајних појединаца, највише

из братстава Перазића и Зеновића; међу првима у Одесу су

отишла три сина Крста Станкова Перазића: Видо, Симо и Ми-

тар. Видо је развио трговину и постао један од првих тргова-

ца у овоме граду; помагао је сиромашне у завичају, давао

велике суме за добротворне сврхе и општинско вијеће про-

гласило га је за паштровског добротвора; његов брат Симо

такође је успјешно трговао у Одеси; доста Паштровића живје-

ло је и у Јузовки, рударском центру у Украјини. Све њих је

мање-више погодила револуција у Русији: имовина им је

одузета, морали су напустити земљу, неколико Паштровића

98

је погинуло у Првом свјетском рату и у грађанском рату који

је у Русији трајао неколико година. Колико ми је познато,

живих потомака Паштровића у Одеси више нема.

У мају 1948. године отишли смо на логоровање у Молда-

вију, невелику совјетску републику, граничну са Румунијом,

у мјетсто Лихтенштаљ које се налазило у средишту земље,

удаљено од Одесе око двије стотине километара. Није то би-

ло обично путовање, већ права војна вјежба са инцени-

рањем напада на војне положаје замишљеног противника,

са пребацивањем јединица преко ријеке и дугим и замор-

ним маршем.

Сваке године јединице Совјетске армије и војне школе

обично од маја па закључно са септембром проводе чети-

ри-пет мјесеци на логоровању; то је период када се тео-

ријска знања стечена у учионицама спроводе у пракси кроз

обуку и практичне вјежбе у бојевом гађању, када се увјеж-

бава командовање и усаглашено дјеловање на нивоу бате-

рија, дивизиона и пукова, са завршним маневрима који се

изводе у оквиру корпуса или војног округа, обично у ок-

тобру мјесецу. Мјеста предвиђена за логоровање су про-

страна, добро опремљена свим неопходним средствима за

извођење обуке и наставе, имају полигоне за бојева гађања

за потребе више родова војске. Такав је био и Лихтенштаљ,

смјештен у долини између брежуљака, на којима је било

доста винограда. Долина се бијељела од наших шатора који

су били поређани по линији у више редова; подјељени по

јединицама, а около њих лијепо уређен простор са засади-

ма; стазе и путеви оивичени као под конац; читав логор

99

представљао је образац уредности, чистоће, доброг распо-

реда и комплетне опреме за нормалан живот и наставу. Ту

је требало да наша генерација полаже завршне испите из

основних војних предмета, ту је морала показати колико је

за три године учења оспособљена за самостално обављање

официрске дужности; колико је успјешно савладала артиље-

ријско гађање и војну тактику.

Заиста, захтјеви су пред нама били велики; познато је да

је совјетска артиљеријска школа важила за најбољу и наје-

фикаснију у свијету, и ми се нијесмо смјели на испитима

обрукати. У јеку највећих припрема за испите и почетка по-

лагања завршних испита доживио сам у Лихтенштаљу пра-

ви шок: био сам дежурни у дивизиону; вријеме је било за

поподневни одмор; моји другови су под шаторима спавали;

у шатору у ком сам се ја налазио био је укључен радиоми-

крофон преко којег се слушала Москва; најављено је важно,

специјално саопштење Информационог бироа комунистич-

ких партија, такозвана Резолуција Информбироа о стању у

Југославији.

Одески

Када сам почео слушати текст

једрењак

резолуције, који је на радију

читао познати спикер Левитан,

био сам пренеражен. Дјеловало

је то на мене као гром из ведра

неба; као нешто невјероватно,

немогуће; зар је наша земља,

Југославија, перја ница у из-

градњи социјализма, највећи и

100

најискренији пријатељ Совјетског Савеза, кренула неким

другим путем? Зар је могуће да је КПЈ против свих других

комунистичких партија, да је Тито кренуо против Стаљина?

Одмах сам пробудио другове; заједно смо наставили слу-

шање текста Резолуције и њен завршни дио у којем се изра-

жавала нада да ће се КПЈ вратити на прави пут и у том прав-

цу очекује се подршка здравих снага у нашој Партији. Тајац

је настао међу нама, сви смо остали без ријечи. Послије тог

првог шока били смо заокупљени питањем: Шта ће бити

даље, шта ће бити са нама; зар је могуће да смо ми у праву

а сви други нијесу?

Може изгледати невјероватно када кажем да ми у Одеси

и овдје у Лихтенштаљу појма нијесмо имали о било каквом

сукобу између СССР-а и Југославије, односно о неспоразуми-

ма између КПЈ и ВКП(б). Рекао сам раније да никакву везу

са југословенском амбасадом у Москви нијесмо имали док

смо били у Костроми; исто важи и за Одесу; наше новине до

нас нијесу стизале; једину везу са домовином одржавали

смо преко ријетких писама која су стизала од родбине, али

у њима, нормално, није нико писао, боље речено, није смио

писати ништа о тим неспоразумима. Сада одједном све је то

пред нама изашло на видјело; огромна пропагандна маши-

на Совјетског Савеза преко новина Правде, Известие које смо

редовно добијали и читали, преко Радио Москве који се је-

дино могао чути и слушати, била је ангажована у осуди ру-

ководства КПЈ за скретање са социјалистичког пута развоја.

Резолуцију су објавиле све новине и о њеним закључцима

и ставовима писало се свакодневно. Политичко руководство

101

у училишту организовало је за нас предавања о ставовима

из Резолуције и на томе послу били су ангажовани и поли-

тички радници из Војног округа који су долазили специјал-

ним авионом из Одесе код нас. Знали смо: кад над логором

прелети ПО-2 онда то долази емисар из Одесе који ће са на-

ма разговарати и читати нам повјерљива документа о суко-

бу између ВКП(б) и КПЈ. На тај начин смо били упознати са

писмима која је Централни комитет ВКП(б) упућивао КПЈ у

којима су навођене конкретне оптужбе на понашање ју-

гословенских власти према совјетским специјалистима који

су радили у Југославији, што је касније довело до њиховог

опозива; расправљало се о идеолошким неслагањима и ома-

ловажавању совјетске праксе у изградњи социјализма; на-

вођени су примјери секташког рада КПЈ и њених руково-

дећих органа и низ других оптужби. У свим тим разговори-

ма који су вођени са нама ускраћено нам је било да чујемо

одговоре Централног комитета КПЈ на те оптужбе.

Како се све то одражавало на нас, да ли смо вјеровали тим

оптужбама, да ли је од стране наше било оспоравања тих оп-

тужби, невјерице, или смо слијепо вјеровали свему томе? Од

почетног шока који смо сви доживјели када смо чули Резо-

луцију, недоумица и искрено речено невјерице да је могуће

тако нешто да се догађа у Југославији, постепено смо почели

вјеровати у то што нам се сервира и на крају повјеровали.

Разлога за то је било више, о томе сам нешто већ говорио,

али чини ми се да је главни разлог за моје опредјељење да

повјерујем у те оптужбе био у идеолошкој и догматској

свијести коју сам формирао проучавајући три године дјела

102

класика марксизма, дјела Лењина и Стаљина, историјски и

дијалектички материјализам и Историју ВКП (б).

Било какво одступање, у теорији или пракси, од утврђених

марксистичких догми и од праксе изградње социјализма у

Совјетском Савезу, сматрало се јересом и морало се осудити.

Тако су ме учили, тако сам у то вријеме и мислио. Без мо-

гућности да сазнам право стање у домовини и да на основу

тога покушам оцијенити оправданост оптужби, ја и моји

другови смо сматрали да је Стаљин у праву и да руковод-

ство КПЈ на челу са Титом мора исправити грешке и вратити

се на прави пут социјалистичке изградње. Ми смо већ више

од три године у СССР-у; као млади и неискусни људи слије-

по смо прихватали марксизам и совјетску праксу, а то је од

нас тражила и наша Партија. У току рата и послије осло-

бођења главно мјерило социјалистичке опредијељености

појединца био је његов однос према Стаљину, према СССР-у

и пролетерском интернационализму; сада одједном то се

све доводи у питање; може ли се и смије ли се постављати

питање ко је у праву: Стаљин или Тито? Све те дилеме су ме

мучиле и ја сам, напокон, признајем, без икакве резерве

повјеровао Стаљину и сматрао да је он у праву.

Но, поред свега тога, ми смо сви очекивали и тврдо вјеро-

вали да ће се сви ти неспоразуми и свађе ријешити, да је

немогуће да се Југославија и Совјетски Савез разиђу. У так-

вом увјерењу наставили смо полагање испита, очекивали

завршетак школовања и повратак у домовину. Улагао сам

максимум напора да што боље положим завршне испите

и да постигнем одличан успјех. Моје свједочанство о

103

завршеном Одеском артиљеријском ордена Лењина учи-

лишту имена Н. В. Фрунзеа потврђује да сам био одличан

питомац; просјек ми је једино кварила добра оцјена из пред-

мета физичка припрема.

Од самог доласка у Русију тај предмет ми је представљао

проблем; дошао сам потпуно неспреман физички и мада

сам се заиста максимално трудио нијесам успио да постиг-

нем одличан успјех; из тог предмета већина мојих другова

такође није могла постићи бољи успјех. Главне предмете

положио сам са завидним успјехом: посебно бих нагласио

успјех у артиљеријском гађању, гдје сам био најбољи; од-

лично сам савладао и градиво из марксизма-лењинизма, по-

себно предмете Историја ВКП(б), Дијалектички и историјски

материјализам. Нијесу сви моји другови могли успјешно

савладати баш ове предмете, посебно дијалектички мате-

ријализам. Много сам се трудио да помогнем Богдану да

схвати дијалектику, али му то није ишло и дошло је вријеме

да се излази на испит, а он није био спреман. Предложио

сам му да без обзира на то која питања извуче на њих не од-

говара, него да крене са осудом америчког империјализма

и отвори брзу паљбу, речено артиљеријским језиком, по ње-

му, да га урнише и јасно каже да ћемо га побједити.

Овај предмет је предавао професор, пуковник Краснопје-

вец, који је са таквим жаром говорио и уносио се у материју

да је понекад и заборављао на нас; високо би подигао главу,

и кроз наочаре погледивао на портрете Карла Маркса и

Фридриха Енгелса који су висили у учионици, као да од

њих тражи потврду за оно што излаже; на чудо су били они

104

који су сједјели у првим клупама јер је из његових уста

штрцало на све стране.

Испите смо полагали пред комисијом од три члана и тога

дана Богдан, сходно нашем договору, изађе, узе листић са пи-

тањима, погледа га и поче тираду против империјализма.

Краснопјевец (са руског његово презиме би се могло преве-

сти Лијепипјевач) покуша да заустави Богдана, затражи да

одговара на питања, али се Богдан прави луд и наставља са

осудама и нападима на капитализам, експлоатацију и угње-

тавање човјека и закључи са резимеом да ће социјализам по-

биједити. Када је завршио, комисија са Краснопјевцем заједно

нашла се у чуду: како га оцијенити? Истина није одговарао на

питања из дијалектичког материјализма, али је правилно

осудио амерички имеријализам и капитализам, а то је, у

крајњој линији, и циљ проучавања дијалектичког материја-

лизма и марксизма у цјелини; Богдан је идеолошки исправно

говорио и због тога било би неправилно дати му негативну

оцјену; положио је дијалектику са добром оцјеном.

Не сјећам се који је то био

дан, али добро памтим шта се Дворац

тога дана збило: хитна наред-

у Одеси

ба да се сви Југословени одмах

позову да дођу код начелника

училишта генерала Тимотије-

вића. Много смо вољели и

уважавали овог дивног човје-

ка и брижног руководиоца; ни

он није крио своју наклоност

105

према нама, јер смо је

На Црном мору

стекли својим добрим

владањем и успјеси-

ма у настави. Саста-

нак је одржан у јед-

ном шумарку поред

логора; генерал је био

већ у поодмаклим го-

динама и затекли смо

га како сједи на сто-

лици, а са њим је био

и његов замјеник по политичкој линији. Послије војничког

поздрава рекао нам је да посједамо на трави. Почео је уводни

разговор о ситуацији у Југославији; говорио је са пуно са-

осјећања према нама; није употребљавао тешке ријечи оп-

тужбе против наше земље и изразио је наду да ће се ствари

средити. Након тога обавијестио нас је да је стигло наређење

из Југославије, од маршала Тита да се сви ми морамо одмах

вратити у домовину. Његов замјеник је прочитао депешу коју

је потписао маршал Васиљевски, начелник Генералштаба, у

којој се саопштава став совјетске владе да они Југословени

који не желе да се врате у Југославију могу остати овдје и

биће примљени у Совјетску армију; дат нам је и рок за одлу-

чивање од једног дана.

Послије тога ми смо остали сами и почело је договарање

и вијећање - шта да радимо, како да поступимо. Тај и наред-

ни дан, све до доношења коначне одлуке био је драматичан,

напет, пун искушења и дилема. Сваки од нас је морао сам

106

донијети одлуку да ли да остане у Совјетском Савезу или да

се врати у Југославију; двоумљења је било код свих, није би-

ло лако одлучити се. Информације о збивањима у земљи

долазиле су само из совјетских извора: читали смо новине

Правду и Известију, слушали Радио-Москву , добијали по-

датке и тумачења појединих догађаја од политичких радни-

ка нашег училишта; везе са нашом амбасадом у Москви

нијесмо имали и није било могуће их ни остварити. У рас-

правама које смо водили нико од нас није јавно доводио у

сумњу ставове ВКП(б) и других комунистичких партија; јед-

ном ријечју - ми смо тада подржавали Резолуцију Информ-

биро; осјећали смо се као интернационалисти, људи које

опште интересе радничке класе држе изнад националних

интереса појединих земаља и народа. Томе се не треба данас

чудити, јер тако смо били васпитани у Југославији од стране

КПЈ, тако смо овдје у Русији то утврдили, проучавајући кла-

сике марксизма и лењинизма, политику Треће интернацио-

нале, диктатуру пролетаријата и совјетску праксу борбе про-

тив свих видова ревизионизма.

Чула су се међу нама

мишљења и предлози

да се вратимо у домо-

вину; да се придружи-

мо снагама које се зала-

жу за исправљање скре-

тања наше Партије са

лењинског пута. Међу-

тим, совјетски извори

На Црном мору

107

су нам саопштавали да

На Црном мору

је у земљи почела ре-

пресија против свих

који се не слажу са кур-

сом КПЈ; да би нас за-

штитила од прогањања

и хапшења совјетска

влада је одлучила да

нам пружи уточиште

и, ако желимо, можемо

остати. Овакво тумачење одлуке совјетске владе сигурно је

имало утицаја на нас да се у већини опредјелимо за останак.

У нашој групи било нас је двадест осам; шест другова је

одлучило да се врати у Југославију; петорица су одлучила

да се врате чисто из породичних ралога (самохрани и болес-

ни родитељи, тешка материјална ситуација и сл.), док је је-

дан друг говорио да иде натраг да би се придружио снагама

које се не слажу са Титом а нама, који остајемо, говорио да

смо опортунисти.

Истине ради морам рећи да Руси на нас нијесу вршили

притисак да останемо, него смо одлуку донијели самостал-

но. Но, није спорно да је атмосфера створена пропагандом и

једностраним информацијама које смо добијали само од Ру-

са утицала много на нашу одлуку. Лично сам одлучио да

останем, без ичијег утицаја, руководећи се искључиво иде-

олошким неслагањем са руководством у земљи и полити-

ком коју је КПЈ водила у односу на Совјетски Савез и соција-

листички лагер. У то вријеме тако сам мислио, расуђивао и

108

на основу тога свјесно одлучивао. Не спорим да је моја одлу-

ка утицала на неколико најближих другова да се и они не

врате у земљу.

Испратили смо другове на жељезничку станицу; пожеље-

ли смо им сретан пут. Они су се враћали кући са пуно неиз-

вјесности за своју будућност; ми смо овдје остали у туђини,

такође са пуно неизвјесности о својој даљој судбини.

Када сам се послије девет година протеклих од ових дана

вратио у домовину, сазнао сам да је већина повратника по-

слата на Голи оток. Не сумњам: да сам се тада вратио, и ја

бих, заједно са њима, прошао све страхоте тог чудовишног

мучилишта које су организовали руководство КПЈ и УДБА;

питање је само да ли бих издржао и да ли би ми се знао гроб.

Дакле, опредијелио сам се да останем у Совјетском Саве-

зу; да привремено прихватим службу у Совјетској армији;

с надом у скори повра-

так у домовину. До-

Спремни за покртет

гађаји су, међутим, тек-

ли другачије, моја нада

у брз повратак у Ју-

гославију се није оства-

рила, постепено се то-

пила и ја сам је био са-

свим изгубио.

Како је текао мој жи-

вот у Русији након одлу-

ке 1948. године да се не

вратим кући - покушаћу

109

да саопштим у одломцима и у мјери до које сежу сјећања на

поједине догађаје.

Сио сам и написао писмо мајци у Будви, у којем јој јављам

да остајем у СССР ради даљег школовања ; уз писмо послао

сам и фотографију. Писмо је мајка добила, разумјела га је

добро и послије много година испричала ми о њему сље-

деће: Једнога дан дошао је у нашу кућу официр УДБЕ друг

Бранко кога је отац познавао. Лука и ја смо га примили и он

је почео да се интересује за тебе и затражио да му дамо твоје

писмо и фотографију коју си послао. Отац се сагласио, али

је захтијевао да му се и једно и друго врати. Бранко је обећао

да ће то учинити и предложио Луки да он напише теби

писмо и позове те да се вратиш кући. На то је Лука њему ре-

као: Знаш, Бранко, најбоље би било да ви мени платите пут

да ја одем у Русију и да покушам да га доведем: нијесам си-

гуран да ће он доћи, али вам гарантујем да ја тамо остати

нећу. Бранко је знао тату, видио је да се он помало зафркава

и отишао је збогом. Писмо и фотографију није вратио. Сва

моја остала писма из Русије мајка је брижљиво чувала; по-

слије више од педесет година читао сам их поново; помогла

су ми да се подсјетим на неке догађаје, да на основу њих

тачније утврдим вријеме догађања. Од мог посљедњег

писма из Одесе сачуван је само коверат са датумом, њега

моји нијесу дали.

Крајем љета и послије завршеног школовања вратили смо

се у Одесу и ту смо чекали одлуку о распореду у војне једи-

нице Совјетске армије. Слободно вријеме највише сам про-

водио у читању руске литературе; ту сам налазио највеће

110

задовољство, ту сам тражио и добијао одговоре на многа

животна питања; посебно су ме у то вријеме одушевили про-

читани историјски романи Шишкова Угрјум-ријека и Степа-

нова Порт-Артур; у читању сам несвјесно тражио потврдан

одговор и на одлуку коју сам донио да се не вратим кући. Но,

у лијепој, посебно руској романтичарској и реалистичкој

књижевности, у дјелима Пушкина, Љермонтова, Њекрасова,

Гогоља, Чехова, Толстоја и других писаца које сам читао и

волио, приказан је један други свијет, свијет који ми је ис-

тински био драг, али далек од стварности у којој сам живио.

Зато су совјетски писци: Горки, Островски, Шолохов, Симо-

нов, Мајаковски и други, значајније утицали на мене, били

су у складу са мојим идеолошким опредјељењима, са марк-

систичким погледом на свијет, са марксистичком филозо-

фијом коју сам изучавао; у ствари они су били инжењери

човјекових душа , како их је Стаљин сликовито приказао; чи-

тајући њихова дјела добијао сам по-

На вјежби у Лихтенштаљу

тврду мојој одлуци, а то ми је значи-

ло доста.

Негдје крајем 1948. године добио

сам војни распоред у артиљеријски

корпусни пук који се налазио у гра-

ду Павлограду у централном дијелу

Украјине. Заједно са мном тамо је

било распоређено и пет мојих дру-

гова. Пред одлазак припремили смо

и одржали лијепо опроштајно вече

на које смо дошли са дјевојкама и

111

пријатељима. Имали смо средстава за то, јер смо послије

завршетка училишта почели примати официрску плату. Би-

ло је ту пића, добре закуске, пјесме, плеса, весеља, али и ту-

ге и суза на растанку; било је обећања и заклињања да ћемо

једни другима писати, да ћемо се обавезно поново сусрети.

Са жалом сам остављао Одесу и више никада нијесам

имао прилике да је посјетим; војна служба је таква да се гра-

дови и мјеста становања мијењају; за младе официре уоби-

чајни су овакви и слични опроштаји; стара познанства се за-

борављају, нова у новим срединама стварају и ко се опре-

дијелио за ову не лаку професију морао је на то рачунати.

112

Павлоград, 1949-1950

Прво мјесто службовања у мојој официрској каријери у Ру-

сији је град Павлоград, један од рејонских центара Дњепро-

петровске области, који је у то вријеме имао око сто хиљада

становника. Мада је од завршетка рата било прошло скоро

четири године, још су се видјеле рушевине зграда и објеката.

Град је смјештен у плодној украјинској равници, на десној

обали ријеке Волчја, која припада базену Дњепра, највеће

ријеке која тече кроз Украјину и улива се у Црно море; од

Дњепропетровска, милионског града и великог инду-

стријског центра, удаљен је свега шездесетак километара;

повезан је жељезницом са Запорожјем, такође значајним

индустријским центром. У Павлограду је радило неколико

фабрика металне и прерађивачке индустрије; копао се угаљ;

радило је седам средњих школа, четири школе за радничку

омладину; тредесет пет библиотека, три биоскопа; развијена

је била пољопривреда и сточарство; на пространим пољима

рејона колхози и совхози сијали су жито, пшеницу, раж, овас,

сунцокрет, лан, конопљу и бавили се повртарством.

Да се подсјетим на изглед града и у књизи објавим неколи-

ко фотоса, написао сам писмо директору градске библиотеке

у Павлограду са молбом да ми пошаљу неколико фотогра-

фија; они су то радо урадили и ја сам им на томе захвалан.

Артиљеријски корпусни пук у којем сам био одређен да

служим био је овјенчан ратном славом: прошао је борбени

113

пут, повлачећи се од границе

Павлоград

скоро до Волге; затим, натраг,

ослобађајући земљу и гонећи

противника далеко преко гра-

нице и учествујући у завршним

борбама за Будимпешту и Беч;

на пуковској застави висила су

одликовања, међу којима и орден Црвене заставе; за заслуге

у ослобађању неколико градова носио је и њихова имена.

Командни кадар пука састављен је био претежно од офици-

ра учесника рата, а није још била извршена ни пуна демоби-

лизација војника; груди ових ратника биле су украшене број-

ним одликовањима. Пук је био састављен од три дивизиона

и посједовао је топове калибра 122 мм и топове-хаубице 152

мм које по формацији припадају корпусу.

У тако славну јединицу дошли смо да служимо послије

завршетка училишта нас шесторица Југословена. Статус нам

је био специфичан: били смо страни држављани, носили

смо југословенске војне униформе, које смо добили у Одеси

за вријеме студија, а постављени смо да руководимо водом,

првом степеницом у официрској дужности. Сјећам се мојих

првих контаката са војницима: командир батерије, мајор Те-

рентјев, представио ме батерији и одредио ми вод којим ћу

да руководим; подофицири и већина војника у мојој једини-

ци били су старији од мене и као артиљерци учествовали су

у борбама на фронту. Прије појединачног упознавања са вој-

ницима и подофицирима одлучио сам да их детаљније упо-

знам са мојом биографијом; причао сам им о Југославији, о

114

нашем ратовању против фашиста, о мом скромном учешћу

у партизанским акцијама, о положају у којем се сада нала-

зим. Слушали су ме веома пажљиво: питали, интересовали

се за ситуацију у Југославији, доста тога су знали, нарочито

о нашој заједничкој борби против нацизма; одговарао сам

исцрпно на сва њихова питања; било је ријечи о обуци и

мојој жељи и намјери да заједно радимо на томе да наша

јединица буде успјешна. Тај први контакт са мојим војници-

ма био је добар; осјетио сам да ме не сматрају туђинцем да

ме прихватају као свог командира и да ће мој ауторитет код

њих зависити искључиво од тога колико личним примјером

будем показивао знање и умијеће у обуци и руковођењу. Ве-

лика ствар је била што сам руски говорио одлично; можда

се по говору могло видјети да сам странац само по томе што

сам тврдо и понекад изговарао мекше него што би требало.

Наравно, мој тадашњи статус био је привремен: да бих

могао бити произведен у совјетског официра и добити чин

поручника, који ме сљедовао послије завршетка училишта,

морао сам постати совјетски држављанин. Ради тога напи-

сао сам молбу Врховном совјету СССР, и образложио зах-

тјев за додјелу совјетског држављанства. Послије неколико

мјесеци чекања, тачно 7. маја 1949. године, добио сам одлу-

ку Президиума Врховног совјета СССР-а да је моја молба

усвојена и да ми се додјељује совјетско држављанство;

истовремено Министарство одбране ме примило у Совјет-

ску армију и додјелило ми чин поручника (леитенанта). Од

тог датума ја сам постао пуноправни грађанин СССР-а и

официр Совјетске армије; на основу одлуке Централног

115

комитета Комсомола, признат ми је стаж чланства у СКОЈ-у

и постао сам члан ове комунистичке омладинске органи-

зације у Совјетском Савезу.

Све се то дешавало у времену када се све више заоштравао

сукоб између КПЈ и ВКП(б) и других комунистичких партија,

када је у СССР-у вођена невиђена кампања против југосло-

веског партијског и државног руководства, што је кулмини-

рало усвајањем друге резолуције Информбироа у којој се

руководство Југославије жигосало као убице, шпијуни и из-

дајници, а народ се позивао да збаци тај крвави режим.

Совјетска средства информисања утркивала су се у изно-

шењу оптужби против Тита, Кардеља и других руководила-

ца; комунистичке партије у свијету и њихови лидери такође

су осуђивали издају и сврставали се у јединствени фронт

осуде и пријетњи Југославији. Иако сам ја повјеровао у те

оптужбе, сва та бјесомучна кампања против моје земље дје-

ловала је на мене болно; посебно је било тешко слушати оп-

тужбе и најгоре квалификативе који су се изрицали на

састанцима, предавањима и скуповима којима сам прису-

ствовао; осјећао сам као да су очи присутних усмјерене на

мене, да ме гледају и испутују, да мотре како реагујем; пи-

тајући се да ли сам ја заиста на њиховој страни.

Олакшавајућа околност за Југословене који су постали

совјетски официри била је у томе што се у војсци није до-

звољавало политичко дјеловање емиграције. У то вријеме

већ је почела да се формира политичка антититовска ју-

гословенска емиграција у СССР-у и другим социјалистич-

ким земљама; њу су сачињавали углавном појединци који

116

су напустили земљу или су радили у нашим амбасадама и

сврстали се уз Резолуцију; руководиоци те политичке еми-

грације били су Перо Попивода и Радоња Голубовић; колико

ја знам нико од нас у Павлограду није имао никакву везу са

том политичком емиграцијом.

Послије добијања совјетског држављанства, званичног

ступања у Совјетску армију и добијања чина поручника,

наш положај у пуку био је у потпуности изједначен са дру-

гим официрима; никакве дискриминације према нама није

било, потпуно равноправно смо учествовали у свим актив-

ностима, нијесмо имали било какве олакшице или посебан

статус нити смо имали право да то тражимо; одговорност

за рад и поступке сносили смо исто као и сви други; похва-

ле за успјех и казне за пропусте једнако су према нама

примјењиване; искључиво од нашег рада, залагања, знања,

умјешности у руковођењу и успјеха своје јединице зависио

је наш статус и даље напредовање у служби. Ми смо такав

третман прихватили; неко се успјешније сналазио, више се

трудио, имао више знања и способности и по тој основи бр-

же напредовао у служби. Официрски кадар је за оно врије-

ме био добро плаћен; знатно више од грађанских профе-

сија, на примјер, професора, љекара и чиновника; према

прописима, официрима је, поред редовних плата, сљедова-

ло и бесплатно добијање зимских и љетних униформи, чи-

зама и ципела, веша и опреме, као и низ других привиле-

гија у виду посебних додатака; стамбено питање официра,

посебно оних са породицом, боље и брже је рјешавано него

у другим областима рада.

117

Послије демобилизације састава ратних ветерана која је ус-

лиједила ускоро послије нашег доласка, дошли су нови, мла-

ди војници и са њима је требало пуно радити да би стасали

као добри артиљерци; били смо преокупирани свакодневним

обавезама у пуку и настојањима да стечена знања што боље

и успјешније преносимо у практичној обуци своје јединице.

У то вријеме рок службе у сухопутним родовима војске Совјет-

ске армије износио је три, а у морнарици четири године; ре-

грути су долазили са навршених осамнаест година живота; за

артиљеријски род војске су бирани претежно млади људи

који су завршили средње школе, тако да је просјек образовања

био висок. Према тада важећим прописима, средњошколци

који су се уписали на факултете нијесу позивани у армију; у

току студија они су на факултету имали наставу из војних

предмета и сваке године су били обавезни да током љета про-

веду праксу у некој војној јединици, зависно од тога на којем

факултету студирају; на примјер, у артиљерију су долазили

студенти са природно-математичких факулета; послије завр-

шетка студија њима је додјељивано звање резервног официра

и били су ослобођени служења војног рока. То је било велико

олакшање за њих, а добро је било и за привреду и друге гране

друштвених дјелатности; долазили су им стручњаци одмах

послије завршетка високе школе.

Систем образовања у Совјетском Савезу био је изванредно

добро организован; свима је дато право и обезбијеђене мо-

гућности за школовање, свима је послије завршетка школо-

вања био обезбијеђен посао; неспорно, било је то велико до-

стигнуће социјалистичког друштвеног ситема у СССР-у.

118

Служење војног рока било је једна од општих грађанских

дужности; сматрало се то часном обавезом и дугом сваког

грађанина према отаџбини; армију је народ доживљавао као

гаранта своје слободе, као заштитника тековина Октобарске

револуције и даље изградње социјалистичког друштва, као

главног стожера безбједности социјалистичких земаља, по-

слије побједе над фашизмом, као пресудног фактора у одр-

жавању војне и политичке равнотеже и очувања мира и ста-

билности у свијету. Велики углед и поштовање које је народ

гајио према својој војсци почивали су на славној традицији

руске армије, на побједама које је она извојевала у Другом

свјетском рату; на њеној пресудној улози у разбијању Хитле-

рове Њемачке. Заиста, Совјетска армија је била најбројнија,

најбоље обучена, најбоље организована и наоружана армија

на свијету; огромно ратно искуство преточено је било у војну

доктрину и њен командни састав по образовању, искуству у

вођењу војних операција није имао премца; њена снага се,

поред осталог, огледала у снажној идеолошко-политичкој,

патриотској и интернационалистичкој оријентацији коју су

инспирисали ВКП(б) и лично Стаљин, као генералисимус и

њен врховни командант.

У складу са уставом и законима обавеза служења војног

рока била је општа за све грађане послије навршених осам-

наест година живота; значило је то да је састав Совјетске ар-

мије био вишенационалан; податак да је у тој многољудној

и највећој земљи на свијету заједно живјело више од деве-

дест народа и народности најбоље свједочи о националној

структури њеног састава. Попуњавање војних јединица

119

регрутима није вршено по територијалном, административ-

ном и националном принципу: једна је била армија од Вла-

дивостока и Курилских острва на крајњем истоку, до запад-

них граница у подијељеној Њемачкој; од Сјеверног до Црног

мора и Кавказа на југу земље; хиљаде километара границе

армија је у то вријеме поуздано штитила и тешко је ко могао

некажњено нарушити неповредљивост територије СССР-а

на копну, мору и у ваздуху. Као и све друге јединице Совјет-

ске армије, и наш пук је био вишенационалан по свом саста-

ву: официри су по националности били претежно Руси и

Украјинци, а војници и подофицири су били различитих на-

ција; у мојој јединици, на примјер, било је више од десетак

припадника разних нација. Преко војника који су стизали из

удаљених крајева: азијских република Казахстана, Таџики-

стана, Узбекистана и Киргистана; из кавкаских република

Грузије, Јерменије и Азербејџана; са Прибалтика, република

Естоније, Латвије и Летоније и других аутономних републи-

ка и области простране руске федерације, упознавао сам се

са мултиетничком културом и начином живота ових наро-

да, њиховим обичајима, психо-физичким особинама, и то

ми је помагало да успостављам складне односе са њима, да

их боље разумијем, и да они у мене имају пуно повјерење и

да им помогнем да се што брже и боље прилагођавају усло-

вима живота у новој средини и у војној служби. Знао сам и

осјећао колико је важно да се припадници свих народа и на-

родности осјећају равноправно, да се у јединици не осјећају

ничим угрожени или ускраћени било у чему. То је била по-

себна брига и партијског руководства у пуку и замјеника по

120

политичкој линији, почев од батерије, дивизиона и све до

замјеника команданта пука. Но, такав однос није искључи-

вао једнаку одговорност за све, када је у питању извршавање

повјерених задатака; ту није смјело бити милости, нити по-

влађивања и благости за било кога. Ипак, главни костур је-

динице чинили су Руси; њих није било више од тридесетак

процената, али на њих сам се могао најбоље и најсигурније

ослонити кад је било најтеже и најодговорније: на вјежбама,

посебно у зимским мјесецима, кад се температура спуштала

испод двадесетог подјељка; у такмичењима у стрељаштву и

артиљеријском гађању, у свим пословима који су тражили

физички напор и одговорност; с друге стране, они су нај-

чешће правили и дисциплинске прекршаје, поготову када је

у питању било пиће.

Од почетка своје официрске службе настојао сам бити

примјер својим војницима и подофицирима: био сам строг

и досљедан у извршавању наређења претпостављених; то

исто сам тражио од својих потчињених; у почетку је та стро-

гост изгледала сувише крута, али су крајњи резултати били

успјешни; војници су се у то сами много пута увјеравали.

Навешћу један типичан примјер: на војним вјежбама по-

слије заузимања бојевог положаја батерије морали су се по

прописима ископати ровови за топове, људе и муницију;

зими је то представљало посебан проблем јер је земља би-

ла тврда, често и смрзла у горњим слојевима; копање се

изводило ручно: крампама, ћускијама и лопатама; тај посао

се морао завршити у току ноћи; рано ујутро батерија је мо-

рала бити у пуној бојевој спремности; ако си попустио

121

притужбама војника да су

уморни и да више не могу ко-

пати и нијеси у потпуности

завршио припреме како то зах-

тијевају прописи, сјутрадан мо-

же доћи у обилазак командир

дивизиона или неки други ста-

Рудари Павлограда

рији официр и наредиће да се

све ради изнова. Слична ситуа-

ција се догађала када се мијењао положај или када су вјеж-

бе већ завршене: дужни смо били да затрпамо све ископане

ровове; немила је то била работа, али се морала извршити;

у ратним условима то се није радило, али у мирнодопским

јесте; вјежбе су извођене на полигону и није се дозвољава-

ло да остану незакопани ровови. Ако то наређење нијеси

како ваља извршио вратиће те на положај и затрпаваћеш

поново; за то си ти као командир крив, нијеси истрајао на

досљедном поштовању наређења; војници ће то платити

дуплим радом, негодоваће и тебе ће кривити.

Полако али сигурно својим залагањем, стеченим знањем

и умјешношћу успио сам да моју јединицу сврстам међу нај-

боље; то је подигло мој углед у батерији, дивизиону и пуку.

Мој непосредни претпостављени мајор Терентјев заволио

ме је и савјетом искусног командира помагао ми у рјеша-

вању практичних питања обуке и наставе; од њега сам мно-

го научио: како да поступам са војницима и подофицирима;

да се не залијећем и не пријетим казнама; да то чиним само

у изузетним случајевима, када сам исцрпио друга средства.

122

Не сјећам се да је он некога казнио; сви смо га вољели, по-

штовали и настојали да се његова ријеч и заповијест изврши

без поговора, не из страха од казне, него из увјерења да он

зна шта ради, да је то најбоље за све нас и за јединицу по-

себно; смирено, некако очински је дјеловао на све нас офи-

цире, подофицире и војнике; изгледао је понекад уморан, а

није му ни чудо послије свега што је преживио у току пето-

годишњег ратовања.

Као ратник и Рус, није био изузетак: волио је да попије; у

то вријеме не знам ко то од нас није волио. Знало се да кад

млади официри улазе у неку кафану или ресторан, келнери-

ца, не питајући шта желимо, доноси и ставља на сто велике

чаше од двјеста грама (не знам зашто смо их звали морнар-

ске) и политровку, боцу вотке од пола литре: ако су за сто-

лом тројица, боца се одједном дијелила на три дјела, значи

свакоме по нешто више од сто педесет грама вотке; ако су

двојица, чаше су се пуниле до врха; испијало се пиће одјед-

ном, са претходним куцањем чашама и првом здравицом

која је увијек била посвећена Стаљину; послије тога долази-

ла је на ред здравица Партији и тако редом.

Терентјев ме једном позвао кући: супруга му је била дивна

блага жена, четрдесетих година, која се постарала да припре-

ми добру закуску уз пиће које је по обичају сљедовало. Овога

пута домаћин ме желио изненадити и на сто је поставио боцу

чистог 96% спирита. Рећи ћу одакле је тај спирит: послије ра-

та у војној фабрици остало је доста артиљеријске муниције

коју је требало уништити; наше јединице биле су ангажоване

на превозу те муниције на полигон гдје је она уништавана;

123

ради тога су војници са официрима имали приступ у фабрику

и, поред строге контроле, успијевали да из фабрике износе

спирит, који се користио у технологији пуњења зрна експло-

зивом; било је то добро и јефтино пиће; уобичајно је да се спи-

рит мијеша са водом пола на пола и тако пије; тако сам га и

ја пио. Сада је мој командир Терентјев поступио другачије:

узео је боцу и напунио себи пуну чашу чистог спирита; по-

звао је супругу и рекао јој да донесе двије чаше кисеља, попу-

ларног код Руса пића; то је у ствари кувани сок од малине

помијешан са желатином (не знам како се код нас зове и да

ли се такав и спрема). У десну руку узео је мајор чашу спири-

та, у лијеву чашу кисеља; наздравио је, наискап попио чашу

спирита и за њом, не удишући ваздух, пуну чашу кисеља; по-

слије тога намршти се мало и чу се издах: ху. Гледао сам све

то и знао шта ме чека; није требало да ме нуди и пита да ли

ћу и ја попити исту дозу; ако је мој командир у свом дому то

попио, нема силе да ме спријечи да и ја то не урадим; узалуд

ме домаћица одвраћала да не пијем спирит, узео сам испред

себе празну чашу, напунио је до врха спиритом и онако

наискап попио двјеста грама чистог спирита и залио га одмах

чашом кисеља. Молодец Мирослав, ты настоящи советски офи-

цер - честитао ми је Терентјев.

Двадесетак година касније нешто слично са спиритом до-

годило ми се у возу на путовању из Београда за Праг. Марко

и ја ушли смо у спаваћи купе за четворо: на горњој полици с

лијеве стране лежала је лијепа млађа жена, на доњој мушка-

рац, по годинама је био старији од ње, могао је бити њен муж,

а могао је бити и њен отац, нијесмо у први мах то знали.

124

Упознали смо се: у купеу су се нашли Пољаци, отац и кћерка,

и нас двоје Југословена; извадили смо пиће и јело и уз прија-

тан разговор појели и попили све изнешено; Марко се, што за

њега није неуобичајно, дискретно удварао Пољакињи, а ја се

упустио у политички разговор са Пољаком; зна се: Пољак је

нападао Русе, а ја их бранио. За наставак дебате недостајало

је пиће: Пољак, иначе инжењер по струци, дохвати се свога

кофера, отвори га и извади боцу оригиналног чистог спирита:

Мирослав, како то да се код вас слободно продаје алкохол? -

упита ме. Одговорих му да имамо доста разног и доброг пића

и да чисти алкохол нико не пије. Флаша је отворена и ми смо

је до зоре испразнили, мијешајући овога пута спирит пола на

пола са водом. Пили смо сви: Марко је био готов, Пољакиња

такође, а ја и инжењер пред сам долазак у Будимпешту, гдје

смо ми пресједали, постигли смо сагласност око Руса: ипак,

морамо се њих држати, требају нам ради заштите од Њемаца.

Помогао сам Марку да изађе из воза и прилегне на клупи, па

махнуо руком сапутницима који су наставили пут возом.

У Совјетској армији много пажње посвећивало се развоју

спорта: постојале су разне секције, организована су такми-

чења у спортским дисциплинама на нивоу батерија, диви-

зиона, пука и даље све до свесавезних војних такмичења.

Армија је имала своје клубове који су се такмичили у првен-

ству СССР-а у више спортских дисциплина и многи су били

и прваци земље, на примјер, у фудбалу, хокеју, атлетици,

стрељаштву и др. И у нашем пуку велика пажња посвећива-

на је развоју спорта: организована су разна такмичења у

многим спортским дисциплинма; командни састав се старао

125

да јединица постигне што бољи успјех и на том плану је

владао прави такмичарски дух у пуку. Ја сам у училишту

стекао нека такмичарска искуства у неким спорстким дис-

циплинама и то сам користио сада у мојој јединици.

Као питомац у Костроми и Одеси учествовао сам у раду

неколико секција: у шаху сам стекао прву категорију; посебно

ми је ишло добро стрељаштво; неколико пута сам побјеђивао

на такмичењима у гађању револвером на удаљености педе-

сет метара, затим у дисциплини гађања пушком на растојању

триста метара из лежећег положаја, са кољена и стојећи; у тој

дисциплини сам освојио прву категорију; положио сам и ис-

пит и добио квалификацију судије у стрељаштву. У Одеси сам

био члан училишне екипе на такмичењима у пливању; поку-

шао сам да се бавим боксом, али се то завршило неславно:

неколико мјесеци сам упорно тренирао и када је дошло врије-

ме да на једном трениг-мечу укрстимо рукавице, мој против-

ник ме добро ударио у лице, нос је почео да крвари; нијесам

издржао него сам навалио на њега и ми смо се на рингу по-

били. Раздвојили су нас; обојица смо пошли окрвављеног ли-

ца и са модрицама; на томе се моја боксерска каријера и зав-

ршила. У Одеси сам доживио и незгоду у вјежби на паралела-

ма: приликом замаха тијелом уназад и жељи да се послије

тога подигнем на руке, доживио сам тежак пад и у болници

лежао десетак дана.

У Совјетској армији широко је био распрострањен покрет

за добијање значке ГТО (Готов, Труду, Одбрани). Постојала

су стриктна правила за стицање ове значке и она се, у неку

руку, могу упоредити са такмичењима у вишебоју. Требало је

126

испунити предвиђене норме у трчању, гимнастици, стре ља-

штву, скоку и сл. и тек након тога добијала се значка и свје-

дочанство. Послије много напора и вјежби успио сам да

освојим ову значку и на њу сам био поносан. Стало ми је било

да у мојој јединици буде што више носилаца ове значке, јер

се тиме подизала физичка припрема војника и подофицира.

У мирнодопским условима служења војног рока, поготову

када тај рок траје три године, важно је било, поред војне обу-

ке и спортских активности, организовати и културно-забав-

ни живот; најгоре је када се војник досађује, када није до-

вољно запослен; вријеме му тада споро пролази, постаје не-

стрпљив и склон дисциплинским и другим преступима. У

нашем пуку, а то је било и у другим јединицама у којима

сам касније служио, аматеризму се посвећивала велика

пажња. Мени лично је та активност у војсци била посебно

драга и доста сам се ангажовао на томе. На срећу, увијек сам

у јединици имао војнике који су знали свирати на хармони-

ци, који су добро пјевали, плесали и рецитовали; приредбе

су организоване у оквиру батерије, на нивоу дивизиона и

пука; настојали смо да програм буде вишенационалан; ипак,

главну ријеч су водили Руси, они су природно музикални,

ријетко који да није знао свирати на гитари, балалајки или

бајану, да не умије да пјева, а да не говорим колико су лије-

пе њихове пјесме и игре и са каквим их жаром и љепотом

они изводе. Учествујући са војницима у организовању и из-

вођењу културног програма научио сам да пјевам многе ру-

ске пјесме; да плешем народне игре и плесове и да реци-

тујем руску поезију; посебно сам волио револуционарну

127

поезију Мајаковског, знао сам више његових пјесама напа-

мет; на приредби која је организована у пуку у поводу праз-

новања Октобарске револуције рецитовао сам његову пјесму

Стихови о совјетском пасошу; завршне ријечи из те пјесме

Читајте, завидите, ја сам грађанин Совјетског Савеза про-

праћене су снажним аплаузом присутних; на њихов захтјев

одрецитовао сам и пјесму Мајаковског Прича Ивана Козирје-

ва о усељењу у нови стан. У свим батеријама обавезно су из-

лазиле зидне новине; у њима се писало о животу у батерији,

новостима у пуку; објављивани су резултати обуке, истица-

не слике најбољих војника и подофицира, једном ријечју - то

је требало да буде огледало јединице; новине су излазиле

обично петнаестодневно; дешавало се да нема ко да напише

прилоге, а новине треба да изађу, па сам често сам писао све

текстове. Учествовање у овим активностима зближавало ме

са војницима; учвршћивало мој ауторитет и поштовање, по-

магало ми да у јединици влада ред и примјерна војна дис-

циплина.

У батерији се са војницима одржавала свакодневна настава

по утврђеном програму; командири водова су били дужни да

за сваки час наставе или вјежбе напишу план и концепт који

је одобравао командир батерије; он је доста често присуство-

вао настави и контролисао метод и квалитет наставе. Поли-

тичку наставу водио је замјеник командира батерије по поли-

тичкој линији. Разноврсност занимања у јединици захтјевала

је посебну обуку за неке професије и дужности: привилегова-

ни су били регрути који су одређени били да се припремају

за возаче; послије одслужења рока они су се могли одмах

128

запослити; дозвола стечена у војци важила је у цивилу; слич-

но је било са везистима, радиотелеграфистима, механичари-

ма, топографима и неким другим професијама.

Хтио бих нагласити значај подофицирског кадра у војсци;

у то вријеме професионалци подофицири били су само

старјешине, док су сви други стицали чинове млађег водни-

ка, водника и старијег водника послије завршене школе у

току редовног служења војног рока. Подофицири су непо-

средне старјешине војницима, живе заједно са њима, обуча-

вају их, одговарају за дисциплину, ред и одржавање технике;

једном ријечју - подофицири су десна рука официрима. Те-

мељни принцип управљања у војсци почива на субордина-

цији; зато сам инсистирао да моја наређења иду преко подо-

фицира, да они одговарају за њихово извршење; никада у

присуству војника нијесам их ниподаштавао или корио, чи-

нио сам то насамо, позивајући их на разговор и изричући

им казну ако су заслужили; њихов ауторитет код војника

сам тиме чувао. Јединица која има способан подофицирски

кадар предњачи у дисциплини и спремности за извршавање

бојевих задатака, у њој је далеко лакше радити официрима.

У то сам се лично увјерио и данас, послије толико минулих

година, радо се сјећам својих некадашњих командира топо-

ва и старјешина, који су били одлични познаваоци војне тех-

нике, способни руководиоци, људи који су ми свесрдно по-

магали да са успјехом обављам повјерене ми дужности у

руковођењу јединицом.

На крају обуке све јединице су подвргаване провјери стече-

них знања испитом у артиљеријском гађању. У ствари то је

129

била круна успјеха батерије, ту се пока-

зивало колико је официрски кадар об-

учен и стручан да успјешно руководи

јединицом; колико су војници и подо-

фицири обучени у руковању војном

техником, како је техника одржавана и

припремљена за извођење вјежби; ка-

ко је састав припремљен идеолошки и

физички за завршне вјежбе и колико је

Поручник Совјетске армије

јединица у цјелини, по свим елемен-

тима, спремна за извршавање бојевих задатака.

Цјелокупан систем функционисања војске подвргаван је

сталним провјерама одозго наниже; малтене увијек је неко

долазио из вишег руководства да провјерава стање; зависно

од ранга инспекције, смотра и провјера се вршила у батерији,

дивизиону или пуку. Налази ових комисија били су и те како

значајни за напредовање у служби. Усавршавање официрског

кадра вршило се преко редовних курсева из теоријских пред-

мета и примијењених области војних наука: изучавало се но-

во совјетско и страно наоружње; одржаване су показне так-

тичке вјежбе и гађања и др. Честе су биле провјере знања и

испити из појединих предмета тако да је усавршавање офи-

цира било сталан процес на који смо се привикавали. Тако је

настао и виц: Јеси ли чуо, дошла је комисија? Шта полажемо?

Кинески. Када? Сјутра. Добро, има времена.

Наша батерија је предњачила у обуци и дисциплини и то

је био главни разлог да нас одреде да останемо у Павлогра-

ду и не идемо са пуком на логоровање. Била је то својеврсна

130

награда за наш успјех, али и одраз повјерења да ћемо одго-

ворно чувати имовину и обавити неопходне оправке,

чишћење и кречење просторија. Сви смо се томе радовали:

ожењени официри зато што остају са породицом кући; ми

млађи официри што ћемо имати више времена за провод;

војници, такође, више ће моћи излазити у град. Поред нашег

пука у граду је било још војних јединица, знам за инжењер-

це и пјешадију.

У свим армијама свијета постоји мање - више нека нетр-

пељивост међу родовима војске: једни се сматрају супери-

орнијим у односу на друге и то се демонстрира на разне на-

чине; на вјежбама, на примјер, моторизовани знају да се на-

шале на рачун пјешадије; на приредбама и забавама гдје је

присутан љепши пол, такође је долазила до изражаја ова

суревњивост, која је понекад знала да изазове прави рат;

међусобну тучу већих размјера.

Нешто слично десило се тога љета у граду; стицајем окол-

ности, и ја сам непосредно учествовао у томе. Била је недјеља,

тога дана са патролом нашао сам се у граду; дужност нам је

била да пазимо на понашање војника којих је било доста у

градском парку гдје је одржавана забава са плесом; међу њи-

ма било је наших артиљераца, затим инжењераца и пјеша-

дије. Музика је свирала, естрадни глумци су изводили про-

грам, плесало се увелико; ми смо стојали са стране, слушали

и посматрали програм. У оваквим приликама, када се про-

грам одвија напољу, тешко је обезбиједити ред и мир, пого-

тову када има доста војника, а међу њима и припитих. Одјед-

ном су се из слабо освијетљеног дијела парка чули повици:

131

Браци, наших бјут! ( Браћо, наше бију!) Тај поклич био је до-

вољан да војници скину опасаче и сви до једног јурну тамо.

Почела је туча између артиљераца, инжењераца и пјешадије;

није се знало ко кога удара; плес је прекинут, свијет се разбје-

жао, стигла је бројна милиција и некако се почео ред успо-

стављати. Ја и моја два подофицира - пратиоца нијесмо мог-

ли остати по страни; умјешали смо се у тучу и покушали за-

штити наше. Милиција нас је затекла у тучи и захтијевала од

мене да одем са њима у станицу. Иако милиција на то није

имала право, да би избјегао сукоб са њима пристао сам. Мој

одлазак у милицију, задржавање и покушај испитивања, на

шта ја нијесам пристао, узбудио је моје у батерији и они су

захтијевали да се њихов поручник одмах ослободи. Пошто

милиција то није одмах урадила, мој командир одјељења,

водник Кисељов, упалио је бронетранспортер, прикачио 76

мм топ ЗИС и са војницима под ратном опремом стигао пред

станицу милиције; запријетио је милицајцима да ће пуцати

ако ме одмах не пусте. Није било друге: пуштен сам, враћен

ми је пиштољ и са војницима стигао сам у касарну. Мајор Те-

рентјев је о овоме сазнао сјутрадан; у свом маниру успио је

да смири ствари са милицијом и руководство у пуку није ин-

тервенисало. Мене је заиста дирнуо поступак мојих потчиње-

них: самоиницијативно су кренули да ме ослободе, при том

грубо кршећи војна правила и ризикујући да за то и кривично

одговарају; видио сам у томе потврду њиховог поштовања

према мени као командиру и човјеку.

Тог истог љета, у јеку жетве, добио сам задатак да са гру-

пом војника одем у колхоз на испомоћ у сакупљању љетине

132

(урожаја). Била је то уобичајна пракса да се широм Совјет-

ског Савеза мобилишу радници, студенти и војници на са-

бирању љетине; у штампи приказивало се то као добровољ-

на акција, а у ствари, одлазак на село био је обавезан; за тај

рад није се примала посебна надокнада. У колхозима је било

мало радне снаге, углавном су то били старији људи и жене

и они нијесу били у стању да сами обаве жетву. Из праксе

знало се да се доста жита губи због кашњења са жетвом, због

лошег одвоза и складиштења у силосе пшенице, ражи и дру-

гих сјетвених култура. Постојале су машинско-тракторне

станице (МТС), у којима је концентрисана била пољо-

привредна механизација: трактори, комбајни, камиони и

друга техника; станице су за потребе колхоза обављале глав-

не пољопривредне послове: орање, сјетву и скупљање љети-

не; трактористи и комбајнери су били врло цијењена и тра-

жена професија, али њих није било довољно да се у петнае-

стак дана заврше послови око жетве. Мене је обрадовао од-

лазак на рад у колхоз; била је то прилика да се непосредно

упознам са животом на селу; за вријеме боравка у Костроми

и Молдавији, на војним вјежбама често смо пролазили кроз

сеоске рејоне, задржавали се у селима, али све је то било

успут; колхоз у његовом изворном начину живота нијесам

видио; слушао сам и читао доста о колхозима, обично су то

били прилози о оним најбољим, али све то другачије изгле-

да када се види својим очима. Мојим војницима је било осо-

бито мило да иду; чекао их је тамо рад, али за њих је то била

добра разонода, све је то ишло у рок службе. Радовали су се

нашем доласку и у колхозу, посебно млађи женски свијет;

133

била је то прилика да се, радећи заједно, млади људи упо-

знају, развеселе и унесу ведрине у колхозну свакодневицу.

Петнаестак дана радили смо у колхозу: највише на утова-

ру и истовару жита, на вршидби и другим пословима. Оста-

ле су ми незаборавне заједничке вечери са житељима кол-

хоза: заиста треба видјети, чути и доживјети изворни украјин-

ски народни мелос; уз пратњу бандуре и хармонике младих

Украјинки са бијелим марамама на глави, блузама са метал-

ним филигранским украсима и у чипкастим разнобојним

сукњама, плесале су у брзом ритму гопак ; ми, колико смо

могли и знали, придружили смо им се. Но, врхунац ових на-

ших вечеринки била је пјесма: дјевојке би стале у круг и ви-

соким распјеваним тоновима, који су се разливали равни-

чарским пољем, пјевале старе украјинске пјесме из козачких

времена - пјесме пуне сјете, душевности и чара.

На јесен дошло је вријеме да први пут као официр кори-

стим годишњи одмор. Право на годишње одсуство било је

једнако за све официре: мјесец дана чистог одмора; додатно

су рачунати дани неопходни за путовање, али и ту је био

лимит од петнаест дана. Имало се у виду да путовање возом,

на примјер, из европског дијела земље до Далеког истока

траје таман толико. Слободно је било свакоме да се одлучи

куда ће да путује и проводи одмор; карта за путовање била

је плаћена; обавеза је била да се у мјесту боравка пријавиш

и одјавиш у команди мјеста.

Мој друг Ранко и ја одлучисмо да путујемо заједно на

Крим и да одмор проведемо у војном санаторијуму Жемчу-

жина, у мјесту Гурзуф, недалеко од Јалте; придружио нам се

134

и наш колега Ербез. Прилика да одемо на одмор у тај сана-

торијум указала се тиме што је наш пук добио одређени број

мјеста у овом одмаралишту; ми смо се пријавили; уплатили

смо партиципацију и добили упут.

Могућности за одмор радника, намјештеника и војних ли-

ца у Совјетском Савезу се биле веома добре; слободно се мо-

же рећи да је и то била велика тековина социјализма у овој

земљи: фабрике и заводи су широм земље имали своје до-

мове одмора и љечилишта, синдикати своје, Армија такође.

Боравак у овим одмаралиштима, изграђеним у здравим

природним срединама, било на мору, на планини, у шуми

или на обали ријека, био је скоро бесплатан. Синдикат се

успјешно бавио организовањем одмора за раднике и водио

бригу да сви по редосљеду добијају путјовку (на руском се

тако назива упут); на одмор се ишло током цијеле године.

Наш боравак у санаторијуму на Криму трајао је од почетка

до краја октобра 1949. године. Код нас се ријеч санаторијум

углавном користи као ознака за специјализовану медицинску

установу која служи као лијечилиште за одређене болести; код

Руса се овај појам више везује за одмаралиште у оквиру којег

постоји и добро организована медицинска служба са опре-

мом; међутим, у санаторијум не долазе болесници, већ људи

којима је потребан одмор, који желе да провјере своје здрав-

ствено стање; да користе превентивне мјере за укрепљење

здравља; да се у току одмора активно баве физичким и другим

рекреативним мјерама под надзором и упутствима специја-

листа за поједине области. Главни мотив за наш одлазак у са-

наторијум били су море и Крим: Ранко је са Ријеке, ја из Будве;

135

послије Одесе зажељели смо се опет мора; кад нам је наш Ја-

дран далеко и недостижан, добро је и Црно море, посебно

Крим, који је, према ономе што смо о њему сазнали прије од-

ласка, личио на наше приморје; није згорег било ни одморити

се од војничког живота; провести мјесец дана у другој среди-

ни, у другом амбијенту; са другим људима и мислима.

Из Павлограда смо на Крим отпутовали возом и стигли у

Симферопољ, главни центар Крима; наставили смо аутобу-

сом, преваљујући планински превој у Кримским планина-

ма, које се у вијенцу, на висинама преко хиљаду метара, уз-

дижу дуж обале; када сам са тих висина угледао море, на

трен ми се учинило да сам поред Космача и да ћу одмах

угледати Свети Стефан и Будву, али била је то само у под-

свјести жеља моја. Фотографије које чувам из тог времена,

снимљене на Криму, подсјећају ме на мјеста и људе; обиље-

жио сам их датумом и увјерљива су свједочанства за овај

мој исказ.

Сaнаторијум Жемчужина - у преводу та ријеч значи бисер

- по спољњем изгледу, по мјесту гдје је изграђен, по уну-

трашњем уређењу и условима за одмор и рекреацију, заиста

је представљао бисер тог поднебља. Вријеме нам је било на-

клоњено; сунчано и топло, погодно за сунчање, а за смелије

и за купање. Организација одмора била је одлична: околина

погодна за пјешачење, лијепа пјешчана плажа надомак одма-

ралишта; сале за спортске вјежбе и гимнастику; столови за

пингпонг, шах сала; библиотека и др. Највише времена про-

водио сам играјући стони тенис и шах. Здравствено сам се

добро осјећао и није ми било потребно било какво лијечење.

136

Више пута посјетили смо Јалту, обилазећи њене знамени-

тости и шетајући њеном широком и лијепом ривом. Остала

ми је у сјећању посјета Дому-музеју Чехова: све је послије ње-

га остало недирнуто, изгледало ми је да је његовом смрћу

вријеме стало у овој кући; у сјенци зеленила сједјела је у на-

слоњачи Чеховљева супруга глумица Книпер-Чехова, нешто

је везла, као да је очекивала да јој се Антон Павлович врати.

Чехов је мој омиљени писац, често му се враћам и не памтим

да сам годишњи одмор провео без њега; посјета музеју под-

стакла ме је да из богате библиотеке нашег санаторијума уз-

мем књигу и изнова прочитам Даму са кучићем и друге крат-

ке приче овог блиставог писца. Посјетили смо и познату др-

жавну Никитску ботаничку башту у којој се гаји безброј егзо-

тичног, ријетког и вјечно зеленог растиња; обишли смо и

околна туристичка мјеста: Алупку, Алушту, замак Ластавичи-

но гнијездо који се налази на високој литици изнад мора (са-

градио га је богати човјек за своју жену, коју је страсно волио,

али га је она и поред свега тога напустила); ту недалеко од нас

је и чувени дворац Ливади, мјесто одржавања Кримске кон-

ференције на којој су учествовали Стаљин, Рузвелт и Черчил;

затим дворац губернатора Воронцова, код кога је једно врије-

ме боравио Пушкин. Из тог доба је и анегдота, везана за Пуш-

кинов извјештај о најезди скакаваца у Украјини: Воронцов га

је послао да обиђе пољопривредне рејоне које су напали ска-

кавци и да му поднесе извјешај; Пушкин је отишао, видио,

вратио се и написао: Скакавци су летјели, летјели, сјели; све

су појели и опет полетјели. Поред ових двораца ту је и више

резиденцијалних дача гдје су проводили одмор водећи

137

совјетски партијски и држав-

ни руководиоци; приступ

том рејону у то вријеме, на-

равно, није био дозвољен.

Надокнадио сам то тридесе-

так година касније, када сам

као туриста посјетио Јалту,

обновио сјећања на свој пр-

ви боравак и посјетио сва у

оно вријеме забрањена мје-

ста. Тада сам и сазнао да је

послије напада Њемачке на

Совјетски Савез Стаљин при-

силно иселио татарски жи-

ваљ са Крима у Сибир.

Гдје смо живјели и како смо проводили слободно вријеме

у Павлограду? Знам да смо Ранко, Жива и ја нашли приватни

смјештај код једне разведене жене, мислим да се звала Јелена

Константиновна; закупили смо собу у њеној невеликој, при-

земној кући, каквих је било подоста у овом граду. Газдарица

је била висока, доста згодна жена, око својих тридесет пет-

шест година; шминкала се и чини ми се да је радила као фри-

зерка; живјела је са младим сином јединцем; тројицу младих

официра примила је у кућу и за њу је то било велико иску-

шење; спремала нам је доручак, понекад смо и вечерали код

ње, а ручали гдје стигнемо, у мензи или неком ресторану; она

нам је спремала собу, њена је била постељина; прала нам је

рубље и пеглала робу; за наш момачки живот то је све било

138

потаман. У зимским мјесецима у кући је било топло; постоја-

ла је велика опеком озидана пећ у средини куће; ложила се

на угаљ и на љуштуре од сунцокрета, којих је било много; ка-

да се пећ добро загрије она дуго испушта топлоту и грије

цијелу кућу; на пећи се могло и спавати; овакве пећи постоје

у сеоским кућама широм земље и обичај је да на њима спа-

вају и одмарају се стари људи.

Када смо стигли у Павлоград и почели се појављивати у

граду обучени у југословенске униформе привукли смо

пажњу грађанства и младе дјевојке су нас радознало и са сим-

патијама гледале; тако се и сазнало да су стигли официри -

Југословени у артиљеријски пук и затим су почела наша по-

знанства; овога пута те везе су биле другачије, озбиљније и

трајније од оних које смо успостављали као питомци и стра-

ни држављани. Када смо произедени у официре и постали

совјетски грађани, више није било никаквих сметњи за ства-

рање брака са совјетским дјевојкама. У војним легитимација-

ма постојала је рубрика у којој се печатом потврђивало да си

ожењен; неожењенима је рубрика била празна; будући да вој-

на лица често мијењају мјесто боравка, дјевојке су биле заин-

тересоване да приликом познанства виде шта пише у легити-

мацији. Моји другови су били старији од мене по неколико

година и вријеме им је било да размишљају о женидби и за-

снивању породице, поготово што наде на скори повратак у

домовину није било. У то вријеме ја сам напунио био дваде-

сет двије године и нијесам помишљао да се женим; моје су

амбиције тада биле да се усавршавам у професији, да поста-

нем добар артиљерац и да напредујем у служби.

139

Мало по мало, један по један, моји другови су успостави-

ли трајне везе са руским дјевојкама и сви су се напокон оже-

нили; остадох неожењен само ја. Промјенио сам стан и жи-

вио сам заједно са мојим добрим другом, поручником Ли-

патовим, Русом из Лењинграда; били смо баш прави прија-

тељи и другови: Коља је био један профињени, културан и

образован млад човјек, широке руске душе, што и јесте осо-

бина људи из овога лијепога града на Неви; нарави и назори

су нам били блиски и то је погодовало да смо живјели као

браћа; дијелили смо осјећања и мисли, расправљали о про-

читаним књигама, о виђеним филмовима, о позоришним

представама, припремали се заједно за наставу; каса нам је

била заједничка, хранили се и излазили заједно; скупа смо

се и упознали са двјема другарицама - Нађом и Ољом.

У Совјетској армији постојала је пракса да се сваке три-че-

тири године официри премјештају из једног региона земље

у други; налагала је то потреба да се равномјерније распореди

служење у удаљеним и по службовању тежим условима жи-

вота; на примјер, није свеједно служити на Курилским остр-

вима на Далеком истоку, или у европском, развијеном дијелу

СССР-а, или пак у Њемачкој, Мађарској и Пољској, гдје су би-

ле стациониране совјетске јединице. Сваке године, почетком

јесени, вршена је замјена; у пуку је владало велико интересо-

вање ко ће од официра бити на листи; обично су то прво сазна-

вале супруге руководећег кадра пука, па се преко њих вијест

ширила наниже, прије него се то званично објави. Мој друг

Липатов нашао се на списку и морао се спремати да иде на

Далеки исток, баш на Куриле; бесмислено је било ићи сам,

140

неожењен и провести тамо, у својеврсном заточеништву, три,

а можда и коју више годину, своје младости. Мада са Ољом,

његовом дјевојком, до тада није имао приче о женидби, оба-

веза за одлазак наметнула је то питање; они су се вјенчали и

отпутовали. Дописивао сам се са њима; тамо им се родио и

син. Судбина је ускоро и мени намјенила одлазак из Павло-

града, али су разлози за то били други.

Ако сам по свему доброме запамтио мог друга Кољу и на-

писао о њему ових неколико реченица, огријешио бих се да

не кажем бар толико о Нађи, мојој познаници из Павлограда;

она то стварно заслужује по свему што је мени о њој знано.

Радила је у градском комитету Комсомола, на пословима ор-

ганизовања културно-забавног живота са омладином; била је

образована, са угледом у својој средини; да кажем и то да је

била привлачна дјевојка, чак необична за оно вријеме, по др-

жању, одијевању и фризури; густу његовану смеђу косу носи-

ла је у стилу предратних филмских звијезда. Дружење са

Нађом испунило је и обогатило мој живот у Павлограду.

Радо се сјећам нашег путовања у Дњепропетровск и Запо-

рожје, обилазак чувене електричне централе Дњепрогес , у

то вријеме једне од највећих у свијету; шетали смо по широ-

кој брани која је преградила Дњепар и преко које се одвијао

саобраћај; гледали смо како се кроз њене бројне отворе са

велике висине, уз бук, водени слапови обрушавају у ријеку;

био сам овим задивљен и опчињен виђеним; био сам поно-

сан на ово велико достигнуће совјетског градитељства и

технике; био сам још више убијеђен у побједу социјализма

и комунизма, у Лењинове ријечи: Комунизам то је совјетска

141

власт плус електрификација

цијеле земље .

Ситуација у односима из-

међу СССР-а и других зема-

ља социјалистичког лагера

са СФР Југославијом све се

више заоштравала: напетост

је расла, било је граничних

сукоба, пријетило се чак ин-

тервенцијом; међусобна оп-

туживања у штампи, на ра-

дију и у свим другим обли-

цима информисања, добија-

ла су чудовишне размјере;

скрнавила се и негирала

заједничка борба против фашизма, а руководиоци земаља су

називани најгорим именима; у Југославији су формирани

злогласни концентрациони логори у којима је чамило на

хиљаде невиних људи, старих бораца, истинских комуниста

и скојеваца, и према њима су примјењиване до тада невиђе-

не по свирепости репресије. С друге стране, политичка еми-

грација у земљама лагера је јачала; уз отворену подршку

влада ових земаља добијала је организовану форму дјело-

вања; у Москви је почео да излази емигрантски лист За со-

цијалистичку Југославију; лист се штампао на фином тан-

ком бијелом папиру и уређивао га је Радоња Голубовић, бив-

ши југословенски амбасадор у Румунији. Главни циљ

еми грације био је збацивање Титовог режима и враћање

142

Југославије у окриље социјалистичког лагера. Колико год

смо ми у Армији били искључени из дјеловања емиграције

и са њом нијесмо имали директне везе, не сумњам да се у

плановима о промјенама у Југославији није рачунало и на

нас. На то упућује и неочекивана за нас одлука да се офици-

ри Совјетске армије југословенског поријекла концентришу

углавном у Приволшски војни округ, чије је сједиште било

у Кујбишеву; ми из Павлограда добили смо распоред у град

Енгелс.

143

Енгелс, 1950-1951

У средњем току највеће европске ријеке, два града стоје

један наспрам другога: Саратов на десној и Енгелс на лијевој

обали; раздваја их пловна Волга ширине више стотина ме-

тара; моста на њој тада није било.

Град Саратов, моћан индустријски, транспортни, образов-

ни, научни и културни центар области, са око седам стотина

хиљада становника, познат је по производњи машина, елек-

троиндустрији, рафинерији нафте, војној фабрици авиона;

јакој прехрамбеној индустрији; ту су велика налазишта при-

родног гаса из којих се снабдијева Москва; у граду је радило

више од сто општеобразовних школа; двадесет средњих

специјалних школа; универзитет, девет високошколских

специјализованих института; двадесетак научних институ-

та, неколико позоришта, опера и балет, конзерваторијум, сто

осамдесет библиотека; више од седамдесет биоскопа, клубо-

ва и музеја. За странце - то је био затворен град.

Енгелс је знатно мањи центар; имао је око сто хиљада ста-

новника; раније се звао Покровск; 1931. добио је ново име по

научнику и политичару Фридриху Енгелсу; у граду је радило

више фабрика и завода; развијена је била прерађивачка инду-

стрија прехрамбених производа; у области образовања било је

неколико средњих школа и техникума; три специјализована

факултета саратовских института; радили су позориште и за-

вичајни музеј, више биоскопа и домова културе.

145

Град је био познат као

Нови мост на Волги

сједиште њемачке ауто-

номне републике која је

трајала од 1922. до 1941.

године; ту су живјели

Њемци, досељени још у

доба царице Катарине;

била је то добро уређена

и организована заједни-

ца. Послије напада Њемачке на Совјетски Савез и слома њи-

ховог директног покушаја да заузму Москву, нацистичке сна-

ге су се усмјериле према Стаљинграду, са циљем да заузму

овај важан стратегијски град на Волги; након тога нацистич-

ке армије требало је окренути на сјевер дуж Волге, заокружи-

ти и освојити Москву. Према совјетским изворима, у то врије-

ме постојала је у Енгелсу организована пета колона која је

била повезана са Хитлеровом Њемачком. По Стаљиновој на-

редби сво становништво њемачког поријекла које је живјело

у граду Енгелсу и околини насилно је исељено у току неко-

лико дана: житељима је дозвољено било да са собом понесу

само ручни пртљаг; возовима и камионима совјетски др-

жављани њемачког поријекла пребачени су неколико хиља-

да километара на исток, у Средњу Азију, и насељени дуж гра-

нице са Кином.

Када смо ми дошли у овај град, негдје у првој половини

1950. године, понегдје су се могли још видјети само трагови

да су ту живјели Њемци; основно становништо било је руско.

Од града према истоку протежу се непрегледна равничарска

146

поља којима се не види крај; баш ту, на тим пољима, спу-

стиће се касније Јуриј Гагарин, први човјек који је полетио у

космос. У Енгелсу су постојали и велики војни аеродроми и

бука авиона чула се готово непрекидно; летјело се на новим

надзвучним ловачким и бомбардерским млазним авиони-

ма; пилота је било доста; са породицама живјели су у ново-

изграђеним стамбеним блоковима. Авиација је била с пра-

вом повлашћени род војске, посебно летачки састав; имали

су знатно веће плате од наших; хранили су се у посебним

мензама, гдје се за њих припремала специјална, калорична

храна; нарочито је код њих била ригорозна редовна меди-

цинска контрола, од ње су пилоти на млазним авионима

посебно стрепили; најмање повећање крвног притиска зна-

чило је за њих забрану летјења. Имао сам познанике пилоте,

дружио се са њима и сазнао доста о страсти и заносу ових

храбрих освајача небеских висина; за њих је летјење био жи-

вот. У Енгелсу ми се указала прилика да први пут у животу

полетим авионом: службено сам летио војним транспорт-

ним авионом из Енгелса за Кујбишев; било је испочетка тре-

ме, нарочито када је почело љуљање, али то моје прво ваз-

душно крштење прошло је добро и нормално.

Наш артиљеријски пук налазио се у склопу војног гарнизо-

на и у њему је поред нас из Павлограда било још неколико

Југословена. Многе детаље из живота у Енгелсу не памтим,

али оно чега се сјећам и што је неспорно, за мене је било и те

како важно. За успјехе које сам постигао у војној обуци и уче-

ствовање на артиљеријским такмичењима у Округу, коман-

дант Приволшског војног округа генерал-лајтнант Городецки

147

наградио ме грамотом. Истицање у служби и мој комсомол-

ски стаж били су разлог да будем предложен за кандидата

Свесавезне Комунистичке Партије (бољшевика).

По Статуту Партије кандидати су равноправни на састан-

цима партијских организација; имају право да учествују у

дискусијама, али не и да гласају и одлучују; кандидатски

стаж траје најмање годину дана; за то вријеме кандидат је

дужан да се идејно-политички усаврши, изучи програм и

историју Партије и својим радом докаже да је спреман да

постане члан ВКП(б). У батеријама и дивизионима постојале

су партијске организације, којима су руководили замјеници

по политичкој линији, а у пуку су постојали биро и секретар

партијске организације, који је по рангу био виши официр;

примање за кандидата партије и за члана партије ишло је по

истој процедури; предлог је ишао одоздо навише, а одлуку о

пријему је доносила партијска организација пука.

У складу са правилима, написао сам молбу за пријем,

приложио опширну био-

графију и попунио оба-

везни анкетни лист (тре-

ба истаћи да је постојала

пракса да се често од нас

тражи да и сами пишемо

биографије). У анкетном

листу постојало је једно

за оно вријеме веома важ-

но питање: Ко су и чиме

Саратовска област

су се бавили родитељи

148

до 1917. године? Био сам на муци, морао сам написати да

ми је отац био трговац, а знао сам да то може бити препрека

за пријем у Партију; осјећао сам се у неку руку несретан што

ми је отац био трговац; да је био радник, или батрак (без-

емљаш) не бих имао проблема. Партијске организације ба-

терије и дивизиона подржале су моју молбу и позван сам на

састанак пуковске организације. У великој сали, гдје се саста-

нак одржавао, присутни су били сви чланови партије пука,

а њих је сигурно било неколико стотина, међу којима и ру-

ководство. Када је дошао ред да се рјешава о мојој молби,

требало је устати да ме сви виде; секретар је прочитао моја

документа (препоруке за пријем коју су написали двојица

чланова партије, међу којима је био и замјеник командира

батерије по политичкој линији); послије тога почело је по-

стављање питања. Присутне је највише интересовало моје

социјално поријекло: тражили су од мене да објасним чиме

је отац трговао, колики је био обим трговине, колико је ве-

лика кућа и друга имовина, како и колико је експлоатисао

људе; неколико питања било је и политичке природе; траже-

но је да се изјасним о догађајима у Југославији. Није ми би-

ло лако; осјећао сам се као да сам на оптуженичкој клупи,

али одговорио сам на сва питања без двоумљења. Након то-

га су моји претпостаљени и војници чланови партије из ба-

терије бираним ријечима вредновали мој рад, позитивно го-

ворили о мојој идејно-политичкој подобности и подржали

предлог да будем примљен за кандидата. Приликом гла-

сања нико није био против, и ја сам тако постао кандидат за

члана ВКП(б). Била је то част за мене, израз повjерења и,

149

свакако, признање за мој дотадашњи рад; у партију се тада

није улазило лако.

У Енгелсу сам почео размишљати о својој будућности, шта

и како даље. Био сам свјестан да без даљег усавршавања и

школовања немам сигурне и повољне перспективе у струци;

нијесам се мирио са тим да останем у војсци трајно као труп-

ни официр; зато сам одлучио да почнем са припремама за

пријем у Артиљеријску војну академију именa Ђержинског

у Москви. Уколико не бих успио да се упишем, планирао сам

да почнем ванредно студирати на Државном универзитету

у Саратову и да послије дипломирања напустим војну служ-

бу. Ту своју замисао почео сам и остваривати.

Артиљеријска војна академија им. Ђержинског у Москви

била је најелитнија образовна и научна институција из об-

ласти артиљерије и ракетних система у СССР-у, а може се

слободно рећи и у свијету. Услови за пријем били су врло

ригорозни; кандидата је било увијек много више од броја

који се примао. Први одабир су вршиле комисије при војним

окрузима и на њихову препоруку кандидати су упућивани

у Москву. Но, без обзира на препоруке ових комисија, одлу-

ка о пријему доносила се у самој академији. Сви кандидати

пролазили су кроз три степена провјере: прво се провјерава-

ло здравствено стање; кандидат је морао бити потпуно здрав

и способан за дугогодишњу службу у војсци; то се утврђива-

ло вишедневним провјерама од стране разних специјалиста

и лабораторијским испитивањима; другу провјеру обављала

је мандатна комисија и односила се на оцјену идејно-поли-

тичке подобности и биографских података; трећа провјера је

150

била провјера знања и

Енгелс

способности кандидата за

успјешне студије. Пријем-

ни испити полагани су из

неколико предмета, од

којих је најглавнија била

математика. Почео сам са

припремама: набавио ли-

тературу, посебно опсеж-

ни и познати зборник задатака из математике од Вигодско-

га; књиге из физике, хемије, политекономије и др. На распи-

сани конкурс пријавио сам се и добио препоруку Окружне

комисије за одлазак у Москву, ради полагања испита. У

међувремену дошло је и вријеме да морам користити го-

дишњи одмор; овога пута одлучио сам да отпутујем у совјет-

ску Средњу Азију, у Републику Узбекистан, и упознам градо-

ве Ташкент, Самарканд и Бухару и, ако буде могуће, обиђем

и Стаљинабад, главни град Таџиске ССР; одговарало ми је

то; укупно сам у возу имао провести десетак дана и за то

вријеме мислио сам радити на припремању испита, посебно

на рјешавању задатака из математике.

Возом Москва-Ташкент путовало се у једном правцу че-

тири дана; у купеу нас је било четворо; моје мјесто је било

на горњем лежају, који се по потреби спуштао и подизао. У

совјетским путничким вагонима карте су продаване слобод-

но и није било подјела на мушки и женски купе; ја сам пу-

товао са официром, његовом женом и сином. Здружили смо

се и те дане у возу провели као једна породица: јели и пили

151

заједно, причали, играли карте, шах и домино. Неколико за-

пажања остало ми je у сјећању: прелазак преко ријеке Урал,

границе европског и азијског дијела СССР; град Аралск на

сјеверној обали великог Аралског мора поред којег се улива

ријека Сирдарја; ту сам видио толико много диња, пипуна и

тикава и тако великих да је то за невјеровање; пробао сам ту

први и једини пут кумис, врло хранљиво и љековито ками-

лино млијеко; воз је од Аралска наставио пут дуг око хиљаду

километа кроз казахстанску низију; пејсаж је био једноли-

чан; даљине, са кружним хоризонтом, као негдје на океану,

само су боје жуте и умјесто бродова, у мору пијеска видјеле

су се камиле; сунце је излазило и залазило на истој висини;

ближе Ташкенту, непрегледна поља засађена памуком; бер-

ба је била у јеку; огромни стогови овог бијелог злата, гово-

рили су о богатој години. У Ташкенту сам боравио неколико

дана; то је стари град основан још у седмом вијеку, пријесто-

ница је Узбекистана, најмногољудније државе овог совјет-

ског региона; у годинама совјетске власти израстао је у

моћан економски, културни, научни и образовни центар, са

преко милион становника; са зеленим булеварима, дуж

којих теку поточићи, расхлађујући љети узаврели град; пре-

дивне су палате Академије наука, Универзитета, Опере и ба-

лета и друге, грађене у стилу арапске архитектуре са мно-

гим чипкастим, украсним елементима. Успио сам стићи и

до Самарканда, античког града Персијског царства; Алексан-

дар Велики га је разорио у четвртом вијеку прије наше ере;

у четрнаестом вијеку био је пријестоница Тимура; одушевио

сам се разгледањем његовог моузолеја и других грађевина

152

из тога времана, које спадају у врхунске домете архитектон-

ског и умјетничког неимарства Истока. Моје путовање у

Средњу Азију је било лијепо: обогатио сам сазнања о култу-

ри овог дијела свијета; вријеме проведено у возу искористио

сам рјешавајући задатке из математике и добро се припре-

мио за испит који ме очекивао.

На Держинку, како су Академију популарно и са највећим

поштовањем називали, добили су визу од окружне комисије

три совјетска официра југословенског поријекла: Васко, Горан

и ја. Са пуно страхопоштовања прешао сам праг ове москов-

ске установе, свјестан да се ту рјешава моја даља судбина. Де-

сетак дана трајала је провјера кандидата: мандатна комисија

је дала сагласност на мој пријем; испите сам успјешно пола-

гао и када сам очекивао срећан завршетак и пријем у акаде-

мију - позвали су ме на медицинску комисију и саопштили

да не могу бити примљен због здравствених проблема са ср-

цем. Покушао сам да негирам налаз, убјеђујући докторе да

ми ништа не фали, да сам потпуно здрав, да без икаквих

сметњи обављам официрске дужности. Све је то било узалуд

- одбили су ме са дијагнозом систални шум на врху срца . По-

здравио сам се са Васком и Гораном који су остали да даље

полажу испите и напу-

стио Академију. Тога да-

на лутао сам Москвом

тражећи заборав за то што

ми се десило; предвече

нашао сам се у ресторану Освештење најновијег руског

на казанској жељезничкој бомбардера на аеродрому у Енгелсу

153

154

станици; празних столова није било; за једним је сједио пу-

ковник; видјевши да тражим мјесто позвао ме за свој сто.

Представио сам се; послије више чаша јерменског коњака

јубиларни са пет звјездица, отворила се прича: изјадао сам

се искрено и било ми је лакше. Мој сабесједник је причао о

свом ратовању у Југославији, о борбама за ослобођење Бео-

града и са великим симпатијама причао о мојој домовини.

Вечерали смо, пиће нијесмо мијењали, а ресторане јесмо:

Москва, Пекинг, Интернационал ... , све док се и посљедњи

није затворио. Напили смо се, по руски речено, в дребезги ,

пуковник више; рекао ми је адресу стана, памтим да је то

била Толстојева улица; узео сам такси, одвезао га кући; вра-

тио се на жељезничку станицу; дочекао тамо јутро; мамур-

лук од пића разбио чашом вотке и првим возом вратио се из

Москве у Енгелс.

Остала ми је нада да се покушам уписати на ванредне сту-

дије универзитета у Саратову. Иако ми за упис није било по-

трбно свједочанство о завршеној средњој школи, одлучио

сам да ради бољег успјеха на студијама завршим средњу

школу у Совјетском Савезу. Тако сам у Енгелсу почео по-

хађати вечерњу школу и са успјехом завршио девети разред.

Док сам служио у Енгелсу организовани су били избори

за Врховни савјет СССР-а; за наш изборни округ у Совјету на-

ционалности био је предложен Иља Еренбург. По важећој

пракси у изборној кампањи организован је био сусрет бира-

ча са својим кандидатом: у великој препуној дворани људи

су жељно очекивали сусрет са Еренбургом; он је био познат

не само као истакнути књижевник, аутор више романа, него

155

и као публициста, угледна и ути-

цајна личност у животу земље; још

су се памтили његови новински

чланци писани у завршној години

рата под насловом Светите се .

Са групом официра и војника

налазио сам се у обезбјеђењу до-

чека, и то је била ријетка прилика

да се лично поздравим са Ерен-

На путу за Ташкент

бургом. Из његовог надахнутог и

увјерљивог казивања о стању у земљи и у свијету запамтио

сам одговор на питање: Зашто нам Америка сада пријети

када је нама толико потребан мир? Еренбург је испричао

како га је послије окончања рата позвао амерички колега

да буде његов гост у Америци; живио је писац у раскошном

и пространом дому у Калифорнији и домаћица је са поно-

сом показивала намјештај, опрему и собе и одаје; Америка-

нац му је рекао: Видите, колега Еренбург, ми смо све ово

стекли и купили за вријеме рата. Дакле, закључио је Ерен-

бург, обраћајући се нама, док су милиони совјетских грађа-

на гинули на фронту, убијани и мучени у концентрацио-

ним логорима, док је земља била разарана од нацистичких

хорди, а совјетски грађани уз максималне напоре у позади-

ни организовали производњу и стварали услове за побједу

над Хитлером, Американци су се богатили и остваривали

милијарде долара профита.

Избори у Совјетском Савезу увијек су били у знаку вели-

ких пропагандних активности на популисању достигнућа у

156

обнови и развоју земље, такмичења у извршавању и преба-

цивању задатака утврђених петогодишњим планом, вели-

чању улоге партије и Стаљина. По правилу, на изборима

предлаган је само по један кандидат; зато праве изборне

конкуренције у ствари није ни било; владао је једнопартиј-

ски систем и унапријед се знало да ће сви предложени кан-

дидати бити изабрани (иста изборна пракса владала је и у

Југославији за вријеме Титове владавине и ту готово да није

било никакве разлике). Гласачи су на изборе излазили у ве-

ликом броју, изнад деведесет процената; проценат гласова

за предложене кандидате био је још већи, а у изборним окру-

зима у којима су се кандидовали највиши руководиоци

земље износио је око деведесет девет процената.

Велика предизборна кампања вођена је и у Армији; афир-

мисана су достигнућа у обуци; организована су такмичења

јединица; партијске и комсомолске организације имале су

посебна задужења да се старају око организације избора;

главни задатак био је да на изборе изађу сви војници; да се

избори заврше у што краћем року, јер се на основу тога

вредновало морално-политичко стање јединице. На дан из-

бора војнике нико није будио на устајање; њихово је право

било да устану када желе; храна је тога дана била боља; уз

ручак добијало се и сто грама вотке. Дешавало се да понеки

војници отежу са изласком на изборе и тиме ремете напо-

ре руководства батерије да јединица буде међу првима;

обично су то радили незадовољници или кажњавани, па су

се на овај начин реванширали официрима; но, то је могло

да се ради само до једне мјере; послије избора командири

157

им то неће заборави-

Самарканд

ти и они су тога били

и те како свјесни.

Била је субота, хла-

дан али сунчан зим-

ски дан; Мирко и ја,

обојица неожењени,

договоримо се да про-

ведемо два дана од-

мора у Саратову. Одемо на станицу да се преко залеђене

Волге аутобусом пребацимо из Енгелса у Саратов. Нашла

се тамо и група Цигана. По њиховом обичају, пришла нам

је Циганка: Официр, дај да ти гатам, рећи ћу ти све што ће

ти се десити . Пружих јој длан. Официр, срешћеш једну мно-

го лијепу жену - рече ми Циганка. Платих јој за гатање и

упитах одакле су: Ми смо из Србије, бјежали смо од Њема-

ца и ево стигли на Волгу. Вратићемо се ми опет у Србију -

одговори.

По џомбастој леденој траси преко ријеке аутобус се увели-

ко љуљао и послије двадесетак минута вожње стигосмо у

Саратов. Хотел у којем смо жељели ноћити био је старог сти-

ла: пространи фоаје са рецепцијом, високи плафони више-

бојно офарбани и са украсним детаљима; лијепе степенице

са балустрадом спуштале су се од међуспрата. Док смо ми

на рецепцији узимали собу, писали пријаву и давали доку-

мента, појавила се на врху степеништа женска особа, застала

мало, а затим полако, театрално, степеник по степеник, по-

чела силазити.

158

... Док ево ти дивне виле лаким кроком ђе ми

лети - завид те ми, сви бесмртни, на

тренутак ови свети! Ход је вилин млого

дични но Аврорин када шеће, од сребрног свога

прага над прољећем кад се креће; зрак је виле

младолике тако красан ка Атине, огледало и

мазање презиру јој черте фине...

Како је изгледала ова вила?

Савршенство творенија, таинствене силе

боже, ништа љепше нит је када нити од ње

створит може! (Његош: Ноћ скупља вијека)

Мирко и ја стадосмо без даха; прошла је поред, погледала

нас, помало кокетски, и сјела у бифеу хотела. Питамо рецепци-

онера ко је ова жена. Глумица, сама је - добисмо одговор . Шта

послије тога раде два млада поручника, који су дошли у Сара-

тов да се проведу? Отишли смо у собу да се смјестимо и Мир-

ко каже: Како ме погледала, сигурно сам јој се допао. - Није она

тебе погледала него мене, ја сам јој се допао - узвратио сам.

Како ријешити овај спор, ко ће добити право да се приближи

непознатој љепотици и покуша са удварањем? Мирко је био

генијалац за математику и предложи да бацамо новчић: По

теорији вјероватноће, једнаке имамо шансе, ко погоди нека тај

и покуша. Узео сам рубљу, завртио, бацио високо и поклопио

међу длановима. - Кажи глава или писмо . - Писмо - рече мој

друг. Подигох десну руку, на длану лијеве била је глава.

Имена јој се не сјећам; двије ноћи провели смо заједно по

ресторанима и клубовима, пили, плесали, пјевали... Циганка

ми је овога пута, заиста, погодила у гатању.

159

Добар обичај је код Руса да се празници славе колективно,

било по кућама или у ресторанима, установама и предузећи-

ма. За те дане припреме се врше раније; набавља се храна, у

првом реду добра закуска без које је назамислива вечера: раз-

не врсте суве, димљене и сољене врхунске рибе (лосос, сељод-

ка; црни и црвени кавијар), слани краставци, зелене слане па-

мидоре и др.; од пића примат има вотка; служи се вино, пиво,

коњак и кисела вода. И у нашем пуку уобичавало се да се за

новембарске, новогодишње и првомајске празнике организују

заједничке вечери за официрски кадар. Плаћало се по особи;

официри су долазили са супругама, неожењени су могли до-

вести дјевојку; према пријави учесника набављало се пиће и

јело; за вотку је норма била једна боца по особи; свирала је

музика, обично аматерски састав из јединице и музика са

плоча; плесало се и пјевало до касно у ноћ. Те вечери дежу-

рала је посебна екипа која је имала задатак да официре разве-

зе кући, јер се знало да ће сви, малтене, бити пијани. Као и

приликом свих других окупљања сличне природе здравице

су биле обавезне: командир пука би први дигао здравицу за

Стаљина, а затим би се ређале здравице за Партију, за Совјет-

ски Савез, за побједу социјализма и комунизма, за Русију, за

међународни пролетаријат, за здравље присутних, за нашу

дјецу, за совјетске жене и др. На једној оваквој вечери у Ко-

строми, гдје сам као питомац са друговима послуживао,

сјећам се случаја да је пуковник, замјеник начелика учи-

лишта за наставу, официр бивше царске Русије, подигао

здра вицу и послије тога био пензионисан; наиме, у припи-

том стању, омакло му се да каже: Господо официри. Кад

160

Руси пију загријавање не

траје дуго; већ послије

прве здравице, која се по-

пије наискап, располо-

жење порасте и створи се

пријатна слободна атмос-

фера, без гледања на чи-

нове и дужности; свако се

Ташкент

забавља на свој начин; мушкарци пију, жене мање, али више

плешу. На пиру у Енгелсу, на коме сам са друговима био

заједно, без кривице постадох крив. Жене су бирале каваљере

и мене изабра мајорица, жена начелника штаба дивизиона;

згодна, тридесетих година. Јест да сам био добро попио, али

држао сам се коректно; моја партнерка је била мало припита

и у плесу није скривала симпатије према мени; инсистирала

је да те вечери што више плешемо заједно. Ја волим плес, она

је добро плесала, и ја сам то прихватио. Међутим, све то није

могло остати незапажено. Једнога дана позвао ме на разговор

секратар партијске организације пука потпуковник Макаров;

знао сам добро зашто ме зове. Одржао ми је дугу моралну

придику; узалуд сам се бранио да сам невин, упозорио ме да

ћу бити партијски кажњен. На моју срећу, све се добро завр-

шило; услиједио је премјештај њеног мужа и она је отпутова-

ла. Вјероватно је у мом партијском досјеу остао забиљежен

овај случај; можда је то био и разлог зашто је мој кандидатски

стаж у партији трајао дуже.

161

Сизрањ 1951-1952

Стигла је јесен, стигло је и наређење да се селимо: пук на-

пушта Енгелс, одлазимо у град Сизрањ; послије Кастроме и

Енгелса ово је трећи град на Волги у којем сам живио.

Волга, Волга, мать, родная

Волга русская река,

Не видала ты подарка,

Од донскога козака...

Широм Русије чују се звуци ове пјесме; ријека Волга је

крвоток Русије, источник њене државности и културе, она

је симбол народног духа, руске државе и нације; Волга је

дала свијету толико значајних славних имена - писаца, др-

жавника, умјетника и научника; нема значајнијег писца и

умјетника Русије који у Волги није тражио и налазио ин-

спирацију за своје стваралаштво: на Волги је Пушкин напи-

сао стихове:

Ја памтим дивно магновење,

Кад сретох тебе на свом путу,

Ко светлих снова остварење,

Ко неба дах у земном куту.

163

Током дугим пре-

Поглед на стари дио града

ко три хиљаде пет

стотина километара,

од изворишта у Вал-

дајској висоравни до

ушћа у Каспијско мо-

ре, код града Астра-

хана, ова највећа ев-

ропска ријека има

преко хиљаду и пет стотина већих и мањих притока; на њој

су изграђене моћне хидроелектране са великим воденим

акумулацијама; на њеним обалама налазе се многи градови,

економски, културни, научни и образовни центри Русије;

Волга је велика пловна саобраћајница повезана каналима са

Москвом, Бијелим, Балтијским и Црним морем; Поволжје је

значајно пољопривредно подручје зeмље.

Без Волге - нема Русије.

Седам година живио сам на обалама ове ријеке и у По-

волжју; Волга је била и остала неизбрисивa у моме срцу; на

Волги, у граду Сизрању, срео сам Нину Александровну Со-

ловјову, ту смо се завољели и вјенчали; на обали Волге, у

граду Саратову, родио нам се син Милорад.

Сизрањ, град у којем сам премјештен са службом, налази

се на десној обали Волге; узводно од њега, на удаљености

нешто више од сто километара, налази се Кујбишев, мили-

онски град и обласни центар. Сизрањ је основан у седамна-

естом вијеку; има преко сто седамдесет хиљада становни-

ка; израстао је у јак индустријски центар са развијеном

164

машиноградњом, рафинеријом нафте, производњом грађе-

винског материјала; важан је жељезнички чвор и приста-

ниште; у њему је радило више средњотехничких школа,

политехнички факултет; завичајни музеј, више библиотека

и позориште. Књигу Ко је Ко у Сизрању и фотографије са да-

нашњим изгледом града, које објављујем, добио сам недав-

но од градске библиотеке и користим прилику да им се за-

хвалим.

Имао сам срећу да нађем добар приватни смјештај у Сиз-

рању, у невеликој и тихој Пензинској улици, са претежно

приземним дрвеним домовима, са тријемовима и баштама.

Дом у којем сам изнајмио собу био је израђен од дрвета, са

лијепим спољним украсима руске народне орнаментике;

унутрашњост дома, поједини дјелови старог намјештаја и

богата библиотека свједочили су да је ту некада живјела

добростојећа руска грађанска породица; њихова насљедни-

ца Антонина Едуардовна, професор руског језика и литера-

туре у пензији, живјела је у њему сама. Антонина Едуар-

довна је била жена старога кова, културна, образована, вас-

питана на традицијама руских класика; иако у поодмаклим

годинама, била је брижљива, уредна и добра домаћица; код

ње сам се и хранио. Током времена, када смо се добро упо-

знали, волио сам са њом навече разговарати, слушати при-

че из историје руске литературе; о својој породици није го-

ворила; претпоставио сам да је страдала у бољшевичким

чисткама; о томе се тада није смјело ни поменути. Испри-

чао сам јој своју судбину. Осјећања према мени Антонина

Едуардовна је почела испољавати бригом коју мајка показује

165

према сину: бринула је о моме здрављу, трудила се да ми

угоди јелом, савјетовала ме да нађем дјевојку, да је вријеме

да се женим.

Дошли су новембарски празници; три године су прошле,

а писма из домовине не стижу; три године се нијесам ни ја

јављао мојима у Будви. Тог седмог новембра 1951. године,

можда први пут послије одлуке да останем у Совјетском Са-

везу, осјетио сам се усамљен; ухватила ме велика жеља да

се чујем са својима, да сазнам како су; слике из мога завичаја

нијесу ме напуштале; одлучих да одем на пошту и покушам

послати телеграм. Нијесам био сигуран да ће телеграм

стићи; било је то вријеме жестоких сукоба СССР-а и Југосла-

вије, али без обзира на то - нешто ме вукло да га пошаљем.

Телеграм је стигао, мајка га је сачувала и након педесет

година држим га ево поново у руци; текст телеграма гласи:

Поздрављам вас празником Великога Октобра Мирослав.

Адрес город Сизрањ, Пензинскаја 40. На телеграму са печа-

том поште у Будви пише: послат из Сизрења 7. новембра

1951. у 20 часова и 30 минута; стигао у Будву 8. новембра у

11 часова и 30 минута.

Мајка ми је причала о томе

Галерија

како је телеграм стигао кући

у Будви. Осмог новембра је

Митровдан, крсна слава на-

ше куће. Послије ослобођења,

упркос партијском притиску

да се прекине са слављењем

вјерских празника, отац је

166

наставио да слави Митровдан. Тога дана, баш у вријеме руч-

ка, поштар је зазвонио на врата куће. Мајка је изашла на тера-

су да види ко звони:

- Стигао вам је телеграм од сина, - саопштио је поштар.

- То нам Стево из Загреба честита славу , - узвратила је

мајка.

- Није из Загреба, него од сина из Русије, - рекао је поштар

мајци .

Сигурно је да она никада за протеклих тридесет година,

колико је до тада провела у дому у Будви, није тако успла-

хирена и радосна, са другог спрата, силазила степеницама

да узме телеграм; три године чекала је ову вијест, надала се

и вјеровала да јој је син здраво.

- Миро се јавио телеграмом из Русијe - узбуђено је рекла

оцу и пријатељима.

- Виђи ти Мињу, из Русије ми честита Митровдан , - рекао

је поносито мој отац Лука.

Да будем искрен, ја сам на своју крсну славу Митровдан

био заборавио: из раног дјетињства памтим овај дан, највише

по томе што су се на свечаном ручку окупљали наши прија-

тељи и кумови, међу којима је био најзапаженији Никола

Кнежевић, црногорски барјактар са Цетиња, татин пријатељ;

Никола је долазио у црногорској ношњи са револвером за

појасом и нама дјеци показивао неке трикове који су нам се

јако допадали. Послије рата, у Русији, као атеиста, прихватио

сам друге празнике; но, не каже се у народу узалуд Има Бога ;

у подсвијести мојој вукло ме нешто да се јавим кући и да баш

на дан славе стигне вијест да сам здраво.

167

Није се то случајно десило; у љетопису нашег дома Ми-

тровдан је био пресудан за опстанак наше породице.

Мој чукундјед Илија био је већ у годинама, а мушког по-

рода није имао; кућа Лукетића је требало да се угаси. На Ми-

тровдан митрополит црногорско - приморски Петар Први

сишао је са Стањевића и дошао у походе Паштровићима,

којима је овај дан увелико крсна слава. Посјетио је Свети

Стефан и нашу кућу, прву при улазу у град. Владика је био

висок човјек и приликом уласка у кућу закачио је камилав-

ком за горњи праг и она му је пала.

Не прокуни владико , - рече дјед Илија.

Владика подиже три прста, прекрсти се и рече:

Нека је благословена ова кућа и нека се у њој роди мушко

чедо.

Умрије Илијина жена; ожени се он младом Паштровком и

она му роди два сина: Луку и Мира. Тако се продужи мушка

лоза наше куће. Лукин син Стијепо, бјеше веома побожан

човјек; у кући је било више старих икона; испод иконе Свете

Тројице, старе преко четири стотине година, никада се кан-

дило није гасило; најљепша од свих била је руска икона Св.

Димитрија, коју је дјед Стијепо донио из Цариграда. Стијепо

је имао три сина: Ника, Петра и Луку; Нико и Петар нијесу

имали дјеце, а Лука, мој отац, оженио се тек послије Првог

свјетског рата. Мајка нам је причала како су сви од ње оче-

кивали да роди мушко дијете, да би се лоза наставила: прво

је родила сестру Брану, друго дијете била је сестра Зора, а

треће дијете се роди на Митровдан, и то би мој брат Стефан.

Неописива радост је била у кући и широј родбини: дјед

168

Стијепо, највише, благо-

Улица Совјетскаја

сиљао је Бога и Светог Ди-

митрија који подарише до-

му мушско чедо.

Хвала Богу, данас наша

породица има потомство;

надам се да више нико из

нашег дома неће забора-

вљати крсну славу и друге велике хришћанске празнике; да

ће се традиција наставити и поштовати.

По доласку у Сизрањ био сам послат са јединицом у сусјед-

ну Татарску Аутономну Републику, са задатком да за наш

пук уберемо и допремимо дрва за огрјев. Сигли смо у под-

ручје богато шумама гдје се врши планска експлоатација

којом се обезбјеђује заштита и очување шумског фонда; сва-

ке године сјече се онолико колико се не угрожава природни

прираштај; рејон је испарцелисан и зна се када се која пар-

цела сјече; поред тога, утврђене су парцеле на којима се вр-

ши превентивно санитарно чишћење и парцеле са новим

засадима. Државно предузеће за газдовање шумским до-

бром одредило нам је парцеле за сјечу; дало упутства како

да се стабла сјеку и упозорило на строго придржавање ут-

врђених правила. Сјечу стабала вршили смо ручно, шегуни-

ма. Када смо завршили парцелу, дошли су шумари да измје-

ре количину посјечених дрва и провјере наш рад; показало

се да се моји војници нијесу строго придржавали правила

сјече; да би им шегање било лакше резали су стабла височије

него је одређено; угао сјече такође није био поштован.

169

Објашњено нам је зашто се то мора поштовати: у питању је

природна обнова стабала и заштита пања од труљења. На-

шли смо се на муци; тражило се од нас да све недостатке

уклонимо, јер у противном посао нам неће бити примљен

и неће се дозволити испорука дрва. Тешка срца, са великим

негодовањем, морали смо смањивати висину пањева, пази-

ти да угао реза буде добар, да би се вода сливала и пањ не

би гњио. У шуми смо радили петнаестак дана; за то вријеме

живјели смо под шаторима и сами припремали храну. Врије-

ме нас је добро послужило и ја сам као љубитељ природе и

ловац, заједно са мојим другом Кољом, страственим лов-

цем, тумарао по пропланцима у потрази за тетријебом, дра-

гоцјеним трофејом сваког ловца; без ловачког пса, којег је

Коља повео са собом, наш лов не би био тако занимљив и

успјешан. Посрећило ми се да први и једини пут у животу

из моје Ижовке одстријелим мужјака и да, заједно са бога-

тијим Кољиним уловом, направим добру ловачку гозбу за

све нас.

Послије повратка са сјече и допремања дрва за огрjев по-

журио сам да се упишем у десети разред вечерње школе

радничке омладине. Упркос великим обавезама официрског

позива, настојао сам да редовно похађам наставу која се из-

водила у вечерњим сатима, понекад трајала и до пола ноћи.

Требало је доста одрицања и напора да се савлада обимно

градиво предвиђено програмом за завршни, десети разред

средње школе (у СССР-у је средње образовање трајало десет

година). У разреду нас је било тридесетак полазника; једини

сам ја био војно лице, остали су били већином радници; по

170

старости је било и млађих и старијих од мене. Другови су ми

говорили да се без потребе мучим да ми диплома о средњој

школи није потребна, али ја се на то нијесам освртао; рије-

шио сам да матурирам у Русији, да на тај начин употпуним

своје опште образовање, усавршим руски језик и стекнем

матурску диплому. У Совјетском Савезу ванредно школо-

вање било је бесплатно и веома добро организовано: радни-

ци су стимулисани да се усавршавају у струци; омогућено

им је било да уз рад завршавају техникуме и факултете; ужи-

вали су повластице у виду плаћених одмора за полагање

испита и сл.

Завршни разред и матурски испит положио сам са врло-

добрим успјехом и 21. јуна 1952. године свечано ми је уру-

чен Атестат зрелости; сјећам се похвале добијене за позна-

вање руске граматике и литеретуре, коју ми је на завршном

испиту професорица руског језика изрекла; био сам срећан

и задовољан; велики труд који сам уложио вишеструко ми

се исплатио: обогатио сам своја општа знања, стекао дипло-

му о завршеном средњем образовању; отворио ми се пут да

покушам остварити своју замисао о ванредним студијама на

универзитету.

Приватни живот у Сиз-

рању за нас младе, нео-

жењене официре протицао

је доста једнолично. Субо-

том прије подне, знало се,

редовно сам са друштвом

ишао у градско купатило. У

Улица Побједе

171

Зимски дворац на Неви

сваком граду у оквиру комуналних установа радила су

друштвена купатила и сауне. Биле су то добро организоване

и по санитарним правилима уређене купаоне, које су кори-

стили многи грађани оба пола. Зими, по најјачем мразу, по-

себна је драж била поћи да се купаш: температура вани ис-

под двадесет, унутра и до педесет степени изнад нуле. У ку-

патилу бисмо остајали отприлике један сат; посебни боксо-

ви били су за пресвлачење и робу, а купаоница је била зајед-

ничка са тушевима. Послије завршеног купања, онако врели,

изашли бисмо напоље на мраз и свратили у бифе на хладно

точено пиво; пиво се боље пије када се на руб кригле стави

мало соли; понеко би направио јеж, насуо би у пиво сто гра-

ма вотке. Сауна за Русе представља посебну драж и изазов;

дивио сам се младима, старима поготово, како могу издржа-

ти у сауни; ушао сам једном да видим и пробам, али сам ис-

кочио из сауне као опарен; за мене је то био пакао; од вреле

паре готово да се не види ништа; људи сједе, зноје се, ударају

се по тијелу брезовим гранчицама; купају се, опет иду у са-

уну; завршавају обред купањем у хладној води или трљањем

тијела снијегом.

У нерадне дане, навече, радо сам посјећивао градски теа-

тар; са друговима сам одлазио у ресторане и кафане; доста

се пило; свраћали смо у дом културе на плес. Једне суботње

172

вечери, доста касно, вратио сам се кући; настојао сам ући у

собу да ме газдарица не чује и не види, али Антонина Еду-

ардовна није спавала; отворила ми је врата и била згранута

мојим изгледом: Мирослав Лукић, забога, што Вам се деси-

ло? Те вечери четворица младих официра, послије посјете

ресторану обрела су се у дому културе гдје се увелико пле-

сало. Били смо мало припити и понашали смо се комотно и

бахато, што је изазвало негодовање присутних. Упозорени

смо да престанемо да ометамо забаву; ми смо се оглушили

и настала је гужва. Много их је било против нас четворице;

тукли смо се и бранили, али смо се морали повући и напу-

стити салу. Онако још врућ дошао сам кући; нијесам видио

у огледалу како изгледам; фалила ми је једна еполета и ру-

кава на десној руци није било.

Крајем године, у вријеме школског распуста, отишао сам

на годишњи одмор: овога пута одлучио сам да одем у Лењин-

град. Из Сизрања возом преко Москве стигао сам у Лењин-

град, за мене најљепши град на свијету. Од Москве до

Лењинграда брзи воз Стрела пређе растојање од око шест

стотина километара за шест сати. Кажу да је приликом

пројектовања пруге цар узео љењир, на карти повукао праву

линију између Москве и Санкт Петербурга и наредио да то

буде траса будуће жељезничке пруге. Нијесам отпутовао не-

спреман у Лењинград, доста сам тога знао из његове исто-

рије: гледао сам више документарних и умјетничких фил-

мова; читао литературу; проучавао револуционарне догађаје

у вријеме Октобарске револуције и херојску одбрану Лењин-

града у Великом отаџбинском рату, али све је то недовољно

173

и изгледа другачије од онога што видиш својим очима и до-

живиш боравећи у овоме граду, што ти остане у сјећању за

навијек. Петар Велики га је основао 1703. године, рекавши:

Овдје ће бити град . На мочварном земљишту у делти ријеке

Неве, на стотинак острва, повезаних са шест стотина мостова,

никао је овај велелепни град, највећа лука Русије и њена

пријестоница од 1712. до 1918. године, који данас има око

пет милиона становника.

Десетак незаборавних дана провео сам у Лењинграду; гдје

све нијесам био и шта све нијесам видио разгледајући њего-

ве знаменитости. Потресна свједочанства о херојској одбра-

ни града и жртвама рата видио сам на Пискаревском гробљу

гдје је у заједничким гробницама сахрањено више од четири

стотине хиљада Лењинграђана, умрлих од исцрпљености и

глади у вријеме блокаде од јуна 1941. до јануара 1943. годи-

не. Са сузама у очима причала нам је о томе водичкиња, која

је сама преживјела страхоте и ужасе опсаде. Три дана заре-

дом посјећивао сам Ермитаж, један од највећих свјетских

музеја, смјештен у Зимском дворцу; видио сам Петропав-

ловску тврђаву, Казански сабор и друге велељепне цркве;

боравио на легендарној крстарици Аврори, чији су топовски

пуцњи најавили почетак Октобарске социјалистичке рево-

луције ; посјетио сам Смољни - штаб бољшевика, одакле је

1917. Лењин руководио револуционарним догађајима који

су измјенили слику свијета. Са ескурзијом обишао сам мје-

сто дуела Пушкина и друга мјеста везана за његов живот у

Петровграду; свраћао у хотел Асторију, у којем је трагично

окончао живот Јесењин; без обзира на хладну лењинградску

174

Крстарица Аврора

зиму сатима сам шетао градом; неједанпут од почетка до

краја прошао чувеним Невским проспектом; прелазио мо-

стове, разгледао палате и споменике архитектуре и неимар-

ства. Имао сам срећу да на карту више купим улазницу и у

Државном театру опере и балета им. Кирова гледам и слу-

шам први пут оперу Александра П. Бородина Књаз Игор . У

дане мог боравка у Лењинграду гостовао је само једно вече

Љемешев, најпознатији тенор Совјетског Савеза; карте су

унапријед биле распродате; неописива гужва владала је

прије почетка концерта: неколико стотина људи тражило је

карту, не губећи наду да ће до ње доћи, макар је морали ку-

пити од препродаваца по знатно већој цијени; чекао сам и ја

испред позоришта читав сат; питао многе посјетиоце имају

ли карту више и посрећило ми се и овога пута: купио сам је

пред сам почетак и ушао у Драмски театар им. Пушкина,

гдје се концерт одржавао.

Више пута, након овог мог првог боравка у граду на Неви,

долазио сам овдје и сваки пут одлазио очаран његовом ље-

потом и знаменитостима: чини ми се да нигдје као у овоме

граду није тако снажно приказана моћ и непобједивост ру-

ског народа, његова неизмјерна љубав и приврженост ма-

тушки домовини. У Лењинграду сам се упознао са врхун-

ским достигнућима руске културе и умјетности; ласкало ми

175

Невски проспект

је што и ја припадам том једнородном словенском стаблу,

које је дало човјечанству Пушкина, Гогоља, Толстоја, До-

стојевског, Његоша и многе друге славне људе, без којих би

људски род био много сиромашнији; схватио сам зашто је

Свети Петар Цетињски био опчињен Русијом и у тастаменту

упутио клетву оним Црногорцима који наруше савез са њом.

Поред љепоте града и умјетничког и културног блага које

се у њему чува, посјетилац Лењинграда не може остати рав-

нодушан ни на гостопримство, културу понашања и општења

његових житеља, то се неизоставно примјећује на сваком

кораку, то Лењинград издваја од других руских градова.

Антонина Едуардовна је веома хвалила једну дјевојку која

је живјела недалеко од њеног дома, у истој улици, и предло-

жила ми да је упознам; радила је као професор енглеског

језика и звала се Ира. Ја сам је неколико пута срео, али није-

сам имао прилике, или тачније рећи храбрости, да јој приђем.

Како то већ знају да раде искусне жене, Антонина је Иру по-

звала кући на чај, и као случајно , ја сам у то вријеме наишао;

ми смо се тако упознали. Неколико мјесеци састајали смо се,

излазили заједно, покушавали да се зближимо, да савлада-

мо неку невидљиву баријеру која се била испријечила из-

међу нас; узалуд, није ишло; једноставно није било оне то-

плине за којом чезнеш, није било љубави; тако смо се Ира и

176

ја разишли; десило се то баш уочи Првог маја, великог рад-

ничког и свенародног празника, који се у Русији слави два

дана.

Прољеће је било у пуном замаху. Субота је, други дан прво-

мајских празника; сам сам; одлучих да пођем у позориште. Сиз-

рањски драмски театар на свом репертоару имао је најчешће

дјела руских драмских класика и савремена дјела совјетске по-

слијератње драматургије; често је гостовао драмски театар из

Кујбишева. Неколико пута са Иром посјећивао сам ово позо-

риште, а једном смо путовали и у Кујбишев и у Театру опере и

балета слушали оперу Чајковског Јевгеније Оњегин. Без претје-

ривања се може рећи да у свијету нема земље са више позо-

ришта, са публиком која толико воли, цијени и познаје ову

умјетност; без обзира на гвоздену завјесу и ондашње идеолош-

ке и политичке прилике у свијету, у позориштима широм

земље играла су се дјела класика из западних земаља. Интере-

антно је истаћи да је наш Бранислав Нушић у Совјетском Саве-

зу био веома популаран писац; најчешће су играна његова дје-

ла Госпођа министарка и обично Др.

Одлазак у позориште другог маја 1952. године био је за

мене преломан; тог дана срео сам и упознао Нину Алексан-

дровну Соловјову и од тада, безмало педесет година, ми смо

супружници; живјели смо и живимо нераздвојно са својима

у складном породичном кругу. Присјећајући се, заједно са

њом, детаља о нашем првом сусрету, забиљежио сам: Нина

и ја кренули смо у позориште сами; ја са предосјећајем да ћу

ту срести дјевојку мог живота; она, са очекивањем да ће те

вечери упознати свога принца; Нина је била обучена у дугој

177

тамној хаљини, са чипкастим бијелим оковратником, имала

је дугу, одњеговану косу, смеђе боје; витког стаса, ходала је

елегантно и својим изгледом и држањем издвајала се у сре-

дини; ја, у официрском мундиру са еполетама и дугим там-

ним панталонама. Гледали смо Чеховљеве Три сестре . Прије

почетка представе неколико пута смо се погледима сусрели

и био је то наговјештај нашег упознавања. Завјеса је спуште-

на послије првог чина и ја сам похитао да је потражим; при-

шао сам јој; размијењали смо утиске о представи; наставили

разговоре послије другог и трећег чина; упознали се и након

завршетка представе отпратио сам је кући. Послије тог пр-

вог сусрета, готово сваки наредни дан, кад год је то било мо-

гуће, чули бисмо се и сретали; развила се између нас права,

истинска љубав.

Неочекивано, негдје у првој половини маја, стигла је на-

редба да се наш пук сели из Сизрања; затражио сам и добио

одсуство ради полагања матуре. Сјећам се добро тих срећних

мајских и јунских дана: истовремено сам спремао и полагао

испите и сретао се са Нином; крајем маја добио сам јаку ан-

гину и лежао више дана, нијесам био сам, пазиле су ме Анто-

нина Едуардовна и Нина Александровна. Два мјесеца дру-

жења са Нином пролетјела су као дан, крајем јуна морао сам

отпутовати у Татишћево, ново и посљедње одредиште мог

службовања у Совјетском Савезу. Овога пута то није био уо-

бичајни растанак; знао сам да ћу се вратити, да је дошао крај

мом момачком животу, да је мој будући живот везан за Нину.

178

Татишћево, 1952-1957

Рејонски центар Татишћево налази се сјеверозападно од

Саратова на удаљености четрдесетак километара. То је неве-

лико мјесто у којем није било индустријских постројења;

већина приватних домова изграђена је од дрвета; постојала

је болница, хигијенски завод, средња и основна школа; био-

скоп, дом културе, библиотека, управне зграде за суд,

општинску и рејонску власт, комитет ВКП (б) и објекти ко-

муналне намјене. Основно занимање житеља овог рејона

била је пољопривреда; у околини је било више колхоза и

совхоза који су гајили житарице, бавили се повртарством и

воћарством; кроз Татишћево је пролазила важна жељезнич-

ка саобраћајница, која повезује Саратов са Москвом, а у ње-

говој близини налазио се војни полигон и мјесто за љетње

логоровање јединица из Приволшског војног округа.

Наш пук је, са људством и комплетном војном техником,

крајем маја стигао у Татишћево и смјестио се под шаторе, на

голој пољани. Дат је задатак да одмах отпочнемо градњу ка-

сарне, станова, магацина, гаража и свих других објеката за

трајни смјештај наше јединице. Читав комплекс зграда и

објеката морао је бити завршен до зиме, а то значи најдаље

до краја октобра мјесеца. Када сам ја стигао у Татишћево ра-

дови на градњи касарне су се увелико изводили; командант

пука поставио ме је да замјењујем командира батерије и

179

повјерио ми задатак да са својом јединицом градим двос-

пратну стамбену зграду за официрски кадар. У батерији сам

имао грађевинског техничара, командира топа, поднаредни-

ка Јансонса, родом из Риге, главног града Латвије; био је из-

узетно вриједан, дисциплинован и стручан војник; исто мо-

гу рећи и за остале војнике из балтијских република. Јонсо-

ну сам дао пројекат зграде и повјерио стручно руковођење

грађевинским радовима, док сам се ја бавио организацијом

посла, набавком и доставом материјала и сл. На овим посло-

вима стекао сам добро искуство које сам користио приликом

градње моје садашње куће у Будви. У предвиђеном року је-

диница је успјешно завршила радове на изградњи дома и

добили смо за то похвалу од руководства.

Гдје сам и како сам живио у Татишћеву? Првих неколико

мјесеци, закључно са септембром, живио сам приватно, у

једној старој дрвеној приземљуши; собица је била мала, без

посебног улаза, са жељезним уским креветом, орманом и

једним столићем; власница - пензионерка, инокосна жена;

спремала ми је само доручак, обично кувана или пригана

јаја од својих кокошака, кисело млијеко и сир од краве коју

је држала. Од вароши до посла пјешачио сам двадесетак ми-

нута. Бољег смјештаја у почетку нијесам могао наћи; на

друштвени стан као самац нијесам могао рачунати, приори-

тет су имали ожењени официри.

По доласку у Татишћево својим друговима и претпо-

стављеним казао сам да имам дјевојку и да намјеравам да

се женим; били су мало изненађени, знали су ме као не-

жењу који до тада бар јавно није помишљао на тај чин, али,

180

ја сам се, заиста, био заљубио у Нину Александровну; и она

се заљубила у мене; љубав је требало да нас повеже и бра-

ком. Да ли данас, послије педесет година, могу пренијети

права осјећања из тог времена, описати догађаје, сјетити се

детаља, у неку руку оживјети то вријеме? Истина је да смо

за све ове године заједничког живљења скромно обиљежа-

вали дан нашег упознавања, дан вјенчања, рођендане наше

и наше дјеце, да смо се подсјећали на минула времена и до-

гађаје, чувајући тако, бар донекле, успомене од заборава. Но,

све би то било недовољно да Нина Александровна није

брижљиво чувала наша писма из тог времена и албум са фо-

тографијама; писма је извадила из комоде, дала ми их; било

их је двадесет осам мојих и двадесет осам њених; вадио сам

их из пожутјелих коверата и послије толико година поново

читао и обнављао сјећања.

Хиљаду деветсто педесет друга година за мене је била

препуна догађаја који су битно утицали на мој даљи живот:

упознао сам и заволио Нину Александровну Соловјову; оже-

нио се; постао ванредни студент Историјског факултета Са-

ратовског државног универзитета им. Черњишевског; добио

унапређење у служби; постао сам члан Свесавезне комуни-

стичке партије (бољшевика).

Како, када и гдје сам упознао Нину већ сам описао; рећи

ћу како и када смо ступили у брак. Прије мог одласка из Сиз-

рања исказали смо жељу да нашу љубав потврдимо и бра-

ком; урадили смо то тек након четири мјесеца, у новембру

1952. године. У међувремену Нина је отишла на годишњи

одмор у Зеленогорс, код Лењинграда, потом се вратила и

181

наставила рад у Хиги-

Звоник Иван Велики у Кремљу

јенском заводу у Сиз-

рању, а ја сам за то врије-

ме интензивно радио, по-

лагао испите, бринуо се

да обезбиједим услове

за наш будући заједнич-

ки живот. Важније од

свега је било наћи одго-

варајуће радно мјесто за

Нину и обезбиједити бар

минималне услове за становање. Нина је по професији била

љекар-епидемиолог; радила је у систему здравствене за-

штите на Државној жељезници у Кујбишевској области;

прије него да отказ требало је наћи одговарајуће радно мје-

сто у Татишћеву, јер је у Русији било и те како важно да за-

послени нема прекида у радном стажу. Распоређивање ка-

дрова у Совјетском Савезу вршено је административним пу-

тем и није се могло десити да неко не буде запослен; право

на рад је била уставна одредба и она се досљедно испуњава-

ла, тако да у то вријеме у земљи није било незапослених.

Ипак, није било једноставно наћи мјесто у Татишћеву које

одговара њеној специјалности. По договору са Нином оби-

лазио сам надлежне државне институције из области здрав-

ства у Саратову и Татишћеву тражећи за њу посао; наилазио

сам на разумијевање и спремност да се проблем њеног за-

послења ријеши; најлакше је било наћи запослење у Сарато-

ву, али то нијесмо могли прихватили јер бисмо живјели

182

одвојено. Напосљетку је одлуком Министарства здравља

Нина постављена за руководиоца Хигијенског завода у Та-

тишћеву и тиме је ријешен један од важних услова за њен

долазак. У пуку су ми помогли да привремно ријешим и

стамбени проблем, додјеливши ми омању собу са кухињом

у друштвеној кући која се налазила у близини мог радног

мјеста а недалеко од рјечице која је туда текла. За вријеме

наше одвојености ми смо, према договору, најмање једном

недељно размјењивали писма: били су то искрени и надах-

нути изливи вјере у нашу љубав, искази тежњи и надања у

будући заједнички живот. У писању и читању писама нала-

зили смо себи олакшање за даљине које су нас привремено

раздвајале.

Трећег августа 1952. године навршио сам двадесет пет го-

дина; осјећао сам се усамљен; била је то прилика да размис-

лим о животном путу и да своја осјећања подијелим са бли-

ским мени човјеком. Сjeo сам и написао Нини и било ми је

лакше. Ево извода из тог писма у преводу са руског: Данас је

мој рођендан - испунило ми се двадесет пет година, четвр-

тина вијека је прошла; прошло је радосно, безбрижно дје-

тињство; страсно и бодро дјечаштво; прошле су и пролазе

најбоље године моје младости. Како бих желио да овај за

мене посебан дан обиљежим на прави начин, окружен

својом родбином и мени блиским људима; на жалост, то је

немогуће. Али ја сам увјерен да ће доћи вријеме када ће та

моја жеља бити испуњена. Замишљам данашњи дан у мојој

родној кући: рођена мајка брине јесам ли жив, у мислима

шаље ми хиљаде најљепших жеља и не губи наду да ће

183

дочекати дан када ће својом материнском руком поново за-

грлити свога вољеног и дуго очекиваног сина.

Дубока, силна и безгранична је моја љубав према дому,

а повезана је она са љубављу према Домовини, чији инте-

реси су за мене виши и важнији од свега. Тако је било за

ових двадесет пет година, тако ће бити и даље до краја.

Бурно су прошле ове године, колико тешкоћа, незгода и

страдања је требало преживјети. Какве су се све промјене

догодиле у моме личном животу - понекад просто не могу

то себи повјеровати. Било је доста и радости и среће. Данас

се ја осјећам срећан; преда мном су широко отворене пер-

спективе будућности - будућности радосне, свијетле, која

ће повезивати нас двоје...

Дошао је новембар 1952. године, мјесец великог славља и

јубилеја - тридесетпетогодишњица Октобарске социјали-

стичке револуције; тражио сам и добио кратко одсутво да

бих отпутовао у Сизрањ, са намјером да се Нина и ја вјенча-

мо. Прије тога отишао сам у Саратов да преузмем своје прво

у животу сашивено цивилно одијело. Према прописима вој-

не службе, совјетски официри су имали право да носе ци-

вилно одијело када су ван службе и ја сам, припремајући се

за женидбу, у њему и отпутовао у Сизрањ, на вјенчање. По

важећем закону потребно је било предати документа за

склапање брака три дана прије чина самог вјенчања; уради-

ли смо то шестог новембра, уочи празника, а само вјенчање

обавили деветог новембра, првог радног дана послије

празника. Склапање брака обављено је у посебној просто-

рији ЗАКС-а (уред за регистрацију) по утврђеној законској

184

процедури. Далеко, далеко од мојих, без могућности да и

сазнају за ову моју радост, подсјетила ме на мајку и завичај

пјесма која се чула преко звучника Mamma sono tanto fellice

perce ritorno da te... коју је пјевао чувени Ђили. Већ сјутрадан,

10. новембра, морао сам се вратити у пук гдје су ме чекале

многе службене обавезе. Овога пута растанак је био краћи -

почетком децембра дочекао сам Нину на станици у Та-

тишћеву. Тога дана нападао је велики снијег, мећава је ца-

ровала и пртећи снијег, уз помоћ двојице мојих војника, Ни-

на и ја дуго смо се пробијали до куће. Тако је почео наш по-

родични живот.

Као што ми је у писму обећала да ће се она бринути за

опрему и вођење домаћинства, Нина је то заиста одмах по

доласку и урадила. Од тада па све до данашњег дана она је

у тим пословима брижна и успјешна; никада ни у чему није-

смо оскудијевали; од средстава стечених преданим личним

радом увијек смо живјели лијепо. Као официр ја сам имао

добра примања; Нина се одмах запослила и њена плата, са

специјалним додатком, такође је била добра и ми смо дио

новца издвајали за штедњу; будући да га нијесмо имали у

што трошити. Када то кажем мислим на економску ситуа-

цију која је у земљи у то вријеме владала, на несташице у

прехрамбеним и другим производима и нарочито на тешке

стамбене услове у којима су живјели милиони совјетских

грађана. Али све се то стојички подносило у нади у свијетлу

комунистичку будућност: вјеровало се да ће сјутра бити

боље, да се гради ново друштво, да треба разрушену у рату

земљу обновити, да треба обезбједити одбрану земље од

185

империјалистичких

Саратов – центар града

сила, да треба ис-

пуњавати интерна-

ционални дуг пре-

ма радничком по-

крету у свијету, по-

магати земље со-

цијалистичког лаге-

ра. Народ је вјеровао

и подржавао совјет-

ску власт, Партију и Стаљина; волио своју Армију, вјеровао

у њену снагу и способност да га штити од непријатеља.

Прекоманда у Татишћево помогла ми је да остварим

намјеру да се упишем на ванредне студије Државног уни-

верзитета у Саратову. Двоумио сам се око избора: да ли да

упишем право, или историју. Почетком јула отпутовао сам у

Саратов да се информишем о условима за полагање пријем-

них испита. У оквиру универзитета није посто јао правни фа-

култет, већ се право студирало на посебној високошколској

институцији - правном институту; за упис официра на ван-

редне студије тражила се сагласност од виших војних вла-

сти; одустао сам од права, јер нијесам био сигуран да ћу ту

сагласност добити до почетка пријемних испита. За упис на

историјски факултет универзитета није била потребна са-

гласност виших војних власти и одлучио сам се за студије

историје; одговарало ми је што као ванредан студент нијесам

имао велике обавезе да присуствујем настави и вјежбама.

Услови за упис били су строги, кандидата је било доста и

186

селекција је била неминовна. Пријемни се састојао из писме-

ног рада на задату тему; испита из историје, географије, књи-

жевности и енглеског језика (све на нивоу програма средње

школе). Набавио сам литеретуру и почео са припремама за

полагање испита; највише сам мислио на писмени састав

због евентуалног прекорачења броја дозвољених правопис-

них грешака. Првих дана септембра 1952. године, четири да-

на узастопце, одлазио сам из Татишћева у Саратов; успјешно

положио све испите и постао ванредни студент Државог

универзитета им. Черњишевског у Саратову. Постојао је про-

пис у Армији да се официрима појединих родова војске не

издаје дозвола за ванредне студије на факултетима који није-

су повезани са њиховом струком; тако, на примјер, ја, као ар-

тиљерац, нијесам могао добити званичну дозволу да студи-

рам историју; то је значило да не могу користити повластице

у виду плаћених трошкова студија, путовања, добијања сло-

бодних дана за испите и слушање предавања. Истина, моји

претпостављени су према мени били увиђавни; цијенили су

мој успјешан рад у служби и велику жељу да наставим шко-

ловање; нијесу ме спречавали да полажем испите и да ван-

редно студирам, али повластице за ванредно студирање

нијесам могао добити. То је био један од разлога да поново

покушам ступити на војну академију, али овога пута на Војну

медицинску академију у Лењинграду. Подстицај да промје-

ним професију пружила ми је Нина Александровна. Услови

за пријем у академију нијесу били лаки, али надао сам се да

ћу ипак проћи за мене највећу препреку - медицинску коми-

сију. Конкурс за пријем кандидата у 1953. години био је

187

расписан у јесен 1952. године и ја сам се пријавио на конкурс

и добио сагласност од претпостављених.

Два дана боравио сам у Саратову ради обављања лабора-

торијских и медицинских прегледа и добио сагласност свих

специјалиста; интерниста је само написао да имам шум на

срцу али да је стање стабилно и да сам способан. Предсјед-

ник комисије, међутим, није прихватио његов закључак већ

ме одбио; на моје инсистирање да сам здрав одлучио је да

ме упути на болничко испитивање и да након тога донесе

коначну одлуку. У болници сам био подвргнут испитивањи-

ма срца и налаз је за мене био повољан, па ми је дозвољено

да могу конкурисати за пријем у медицинску академију.

Поново је требало узети књиге у руке и положити пријем-

не испите из физике, хемије, биологије и руског језика са

литературом. Добро сам се припремио и све испите поло-

жио са одличном оцјеном; медицинска комисија је конста-

товала да сам здрав и способан и требало је само сачекати

коначну одлуку комисије за пријем у академију. Позван сам

на комисију: били су пуни хвале за мој успјех на испитима,

али ме примили нијесу - предност су дали кандидатима,

официрима медицинске струке; њих је било више од броја

слободних мјеста и зато су нас, неколицину официра из дру-

гих струка, одбили. Тјешио сам се тиме што сам се раније

уписао на универзитет и моја спремност да наставим ван-

редне студије, завршим факултет и напустим војну службу,

била је коначна.

Али то није било лако остварити; у јединици сам важио за

једног од најспособнијих млађих официра и тај статус је

188

захтијевао много рада, залагања и стручног усавршавања; од

тога је зависило и моје даље напредовање у служби. Повећа-

ле су се и породичне обавезе тако да сам слободног времена

имао веома мало: ријетко сам имао прилике да слушам пре-

давања; нијесам успијевао да редовно припремам и пола-

жем испите, али, поред свега тога, успио сам да завршити

трећу годину.

Показало се да сав тај мој велики труд и одрицања нијесу

била узалудна: додуше, када сам се вратио у домовину, био

сам лишен официрског чина и у војној књижици уписано

ми је да сам стријелац и разврстан сам у пјешадију; али оста-

ла ми је могућност да наставим студије историје. 1957. го-

дине отишао сам на Филозофски факултет у Београду и при-

знали су ми један број испита које сам положио у Саратову.

Наставио сам студије, дипломирао историју 1959. године и

запослио се у Централној народној библиотеци на Цетињу.

Тиме сам се, на моју велику радост, коначно, послије петна-

ест година, растао са војном службом: артиљеријски официр

је постао библиотекар; књиге су замијениле топове; умјесто

војника моје нове колеге и сарадници су биле претежно би-

блиотекарке.

Тражио сам у документима тачан датум примања у пар-

тију, али га нијесам могао наћи; имам забиљежен само број

моје партијске књижице; помогло ми је да се сјетим да је то

било у октобру мјесецу Нинино писмо од 15. септембра

1952.г. у коме ме она пита: Када те могу поздравити с члан-

ством у ВКП (б)? Већ сам двије године био кандидат за чла-

на партије и секретар пуковске партијске организације

189

Рига

позвао ме и рекао да

треба да приложим

документа за пријем у

партију. Процедура

пријема је била слич-

на оној када су ме

примали за кандида-

та: написао сам мол-

бу, приложио исцрп-

ну биографију, двије рекомандације и на састанку се све то

разматрало, уз обичајна питања о мом социјалном порије-

клу и политичком опредјељењу. Примљен сам без иједног

гласа против. Међутим, пошто сам ја био Југословен, одлуку

о пријему у партију коју је донијела партијска организација

пука морала је потврдити Окружна партијска комисија. Није

ми било лако на тој сједници; пет чланова Комисије, сви ви-

ши официри, постављали су ми разна питања, провјеравали

податке које сам дао у својој биографији и напосљетку се

предсједник огласио: Рекли сте да имате брата, официра Ју-

гословенске армије; ви сте официр Совјетске армије, шта би-

сте ви радили да се сретнете са њим? Био је то врхунац

исљедничког испитивања, провјера моје идеолошке и поли-

тичке подобности, оданости Партији и спремности да као

совјетски официр вршим своју дужност. Тог тренутка у мене

су биле упрте њихове очи у очекивању одговора. Нијесам

се збунио и показао неувјерљивост у одговору; није ни тре-

бало да се претварам и глумим, - сталожено, искрено и без

двоумљења одговорио сам: Мој брат Стеван је као младић

190

ступио у Народноослободилачку војску Југославије, борио се

против фашиста у саставу Прве пролетерске бригаде и у ра-

ту постао официр; знам да је до 1948. године био у армији у

чину капетана; послије тога није ми познато гдје је и да ли

је још у армији. Ја као официр Совјетске армије извршавам

и извршаваћу беспрекорно наређања мојих претпоставље-

них. Комисија је потврдила пријем и ја сам тако постао члан

Свесавезне комунистичке партије (бољшевика). На 19. кон-

гресу, одржаном у октобру мјесецу 1952. године, ВКП(б) је

добила ново име: Комунистичка партија Совјетског Савеза

- КПСС.

Прилике су се од тог времена много промијениле и сада

о томе слободно пишем, али, прије двадесет пет година при-

ча о мом пријему у ВКП (б) коштала ме доста. Био сам ди-

ректор Културног центра у Будви 1972-1976. У то вријеме,

по оцјенама јавности, установа је постала најјачи центар у

Републици: организоване су југословенске манифестације и

фестивали Игре Југа, Дани Музуке ; отворена је Модерна га-

лерија и галерија Санта Марија; преуређена је и обогаћена

библиотека; урађена нова музејска поставка; основана аген-

ција Будва концерт и Биро за умјетничко обликовање ; осно-

ван фолклорни ансамбл Кањош , покренуте Приморске но-

вине и издавачка дјелатност; развијена је богата културна

сарадња на међуопштинском, републичком и међународ-

ном плану; једном ријечу Будва - туристичка метропола Цр-

не Горе - постала је и културна метропола Републике. При-

знања су стизала са свих страна. Али сав тај мој прегалачки

и стваралачки рад једнога дана био је занемарен, потиснут

191

у страну и затражено је од мене да поднесем оставку на мје-

сту директора. Главни разлог за то је, како ми је саопштено

на састанку који је одржан у Општинском комитету, у при-

суству предсједника и секратара комитета, предсједника

општине и начелника СУП Будве, што нијесам члан Савеза

комуниста. Захтјев за моју смјену је дошао из Титограда и

општинско руководство није се питало и није смјело да не

изврши њихову одлуку. Прије тога замјерено ми је што сам

у Будви, заједно са истакнутим пјесницима из земље, поку-

шао покренути југословенски часопис за поезију ; Идеолош-

ка комисија ЦК Црне Горе оквалификовала је то као акт не-

гирања црногорске културе. Ипак, по мом мишљењу, глав-

ни разлог за моје смјењивање био је у вербалном конфликту

који сам имао са утицајним чланом Централног комитета

Савеза комуниста Црне Горе. Културни центар организовао

је велику изложбу сликара Аца Пријића коју сам ја и отво-

рио; послије изложбе приредили смо вечеру са доста звана-

ца из Будве и Републике; пило се доста и послије вечере, нас

неколицина, међу којима је био и члан ЦК, отишли смо у

ресторан Валу код Пржна. Уз вино причало се дуго и некако

спонтано и искрено испричао сам друштву оно што сам сада

у овим записима написао: како сам у Русији примљен у пар-

тију. Моја прича изазвала је негодовање и осуду члана ЦК;

пале су ту и тешке ријечи; нормално за оно вријеме, када је

Партија ведрила и облачила, ја сам био смијењен.

Напредовање у служби у Совјетској армији било је утврђе-

но прописима; најважнији критеријум за напредовање био

је успјех у командовању и руковођењу јединицом. Да би

192

официр био унапређен у више звање морао је бити по-

стављен на дужност која одговара том звању; тако на примјер,

командир вода је био у звању потпоручника и поручника;

старији официр у батерији је био у звању капетана друге

класе, а командир батерије у звању капетана. Ја сам био ко-

мандир вода у звању поручника и пошто сам се на течајеви-

ма за стручно усавршавање официрских кадрова и провјера-

ма знања истицао, а моја јединица у пуку била међу нај-

бољима, добио сам и прво унапређење у служби - постављен

сам за старијег официра у батерији, што је по рангу било

замјеник командира батерије. То унапређење омогућило ми

је да добијем и звање капетана друге класе, што је значило

да на мојим еполетама додам још једну, трећу звјездицу. По

добром официрском обичају свака нова звјездица морала се

добро залити вотком, што сам са друговима и урадио.

Нина и ја смо прву Нову годину - 1953. дочекали у Татишће-

ву; били смо млади, срећни и задовољни; није нам сметао ма-

ли собичак са кухињом и скроман намјештај (кревет и ши-

фоњер је Нина донијела, а ја сам имао радио). Ускоро смо до-

били већу и бољу собу у згради коју сам заједно са својим вој-

ницима градио за официрски кадар; купили смо и неопходан

намјештај. У трособном стану са кухињом живјеле су три офи-

цирске породице; заједничка нам је била кухиња; свака поро-

дица имала је у кухињи свој мањи простор за кување и при-

премање јела; гријали смо се на дрва; клозета унутар зграде

није било, налазио се на удаљености двадесетак метара; у дво-

ришту је била барака у којој је свако имао мању оставу за дрва

и друге потребе; фрижидера у то вријеме није било, па сам уз

193

помоћ мојих војника

Талин

направио лијепо под-

земно складиште (на

руском погреб) у које

се улазило из бараке;

ту смо преко зиме др-

жали зимницу која се

почетком јесени спре-

мала сваке године:

кромпир за цијелу зиму; усољени бијели купус у дрвеној бачви,

затим краставци, памидоре, мрква, цвекла и лук, а од воћа ја-

буке; месо, којег није било увијек у продавницама, набављали

смо најчешће на пазару; за његово чување није било проблема,

замрзнули бисмо га на мразу и држали напољу; љети смо по-

греб користили за чување кварљивих намирница; кајмак, сир,

суво месо и друго. У близини куће имали смо малу башту у

којој смо садили лук, краставце, памидоре, петрусин, салату и

јагоде; све нам је то врло добро успијевало; било је корисно и

радили смо тај посао с љубављу.

Прича о нашем ста новању у заједничком стану подсјетила

ме на једну Хрушћевљову анегдоту из тог времена која се пре-

причавала у Русији послије његове и Булгањинове посјете Ен-

глеској: шетајући улицама Лондона Хрушћов је зажелио да

сврати у неку кућу и види како живи просјечна енглеска поро-

дица; ушли су у један стан и домаћица је показивала собе: спа-

ваћу, дјечју, примаћу, затим кухињу и трпезарију и упитала

како је са становањем у његовој земљи. Хрушћов је на то ла-

конски одговорио: Имамо и ми све то, само у једној соби.

194

Неизмјерну радост донијела нам је хиљаду девестсто педе-

сет трећа година - родио нам се првијенац, син Милорад. У

благословеном стању Нина се веома добро осјећала и радила

је све до пред порођај. Тог шестог новембра изјутра почела је

осјећати болове; мада је и у Татишћеву постојало мање поро-

дилиште, већ раније смо се договорили да се порођај обави у

породилишту у Саратову, на Волги. Одмах смо колима стиг-

ли на жељезничку станицу; обезбијеђен нам је посебан купе

и око осам часова изјутра воз је кренуо. Био је то приградски

воз који је неколико пута дневно саобраћао на тој релацији,

заустављајући се на многим успутним станицама; растојање

мање од педесет километара прелазио је приближно за два

сата; народ га је зато популарно звао стријела . Више пута сам

овим возом путовао и знао се наспавати док стигне, али пу-

товање стријелом за Саратов шестог новембра не могу ника-

да заборавити: у купеу се Нина пресавија од повремених бо-

лова; не могу јој помоћи и премишљам што да радим ако у

возу почне порођај; присјећам се приче у којој Горки описује

како је помагао жени да се породи. Тјешим Нину да се стрпи

и издржи још мало, воз тек што није стигао, а стријела не ма-

ри за моје бриге и стрепње; локомотива дими, чују се њени

звиждуци, а Саратова још нема на видику; дошла је и кондук-

терка - да се нађе ако затреба. Напокон, стигосмо у Саратов,

гдје су нас чекала амбулантна кола. Нина је смјештена у по-

родилиште, а ја сам остао да чекам исход. Породила се Нина

срећно тек у осам навече.

Нина је страстно жељела да роди сина и била је увјерена

да ће се то и десити; ја сам се потајно надао сину, тако да смо

195

се већ унапријед договорили за његово име; за дјевојчицу

име нијесмо бирали. Жељели смо да сину дамо неко име из

мога завичаја, да га када порасте подсјећа на очеву домови-

ну; у вријеме његовог рођења изгубио сам био наду на по-

вратак кући. Тако је из мноштва наших имена која сам кази-

вао Нини она изабрала име Милорад; чим се родио то му је

име и дато; из милошти звали смо га Радик. Три сачувана

писма која сам Нини послао преко сестара у болници и њен

одговор мени, написан дан послије порођаја, одражавају

праву слику наших узајамних веза, привржености, брига и

среће коју смо доживјели Радиковим рођењем.

Новембар је за нас срећан мјесец: 6. новембра 1953, у Са-

ратову, уочи празника Октобарске револуције и Митровда-

на, наше славе, а годину дана послије вјенчања, родио се Ра-

дик; 19. новембра 1965. године у Београду, на дан Совјетске

артиљерије, родио се наш други син Владимир, круна наше

породичне среће.

Ускоро, по препоруци љекара, морао сам се одлучити за

вађење крајника који су били разлог мојим честим ангинама.

У војној болници у Саратову примљен сам на одјељење којим

је руководила љекар - специјалиста, потпуковник Вјера Абра-

мовна, Јеврејка по националности; знала ме од раније, већ

сам био њен пацијент. Баш у то вријеме избила је у Совјет-

ском Савезу велика афера везана за групу истакнутих љекара

болнице у Кремљу. У Правди је освануо уводни чланак Убице

у бијелим мантилима; наведена су имена љекара, оптужених

да су погрешним лијечењем смишљено убијали високе поли-

тичке личности; сјећам се да се у јавности говорило да су

196

тако настрадали Димитров и Циндебал, да су погрешно лије-

чени Жданов и Шћербаков и неке високе војне личности. Оп-

тужени љекари били су по националности махом Јевреји и

то је допринијело да у земљи воскрсне антисемитизам; у

ствари, није тајна да је и у СССР-у, посебно код Руса, постојала

извјесна одбојност према овом народу, наслијеђена из царске

Русије, у којој су организовани и погроми Јевреја. У Октобар-

ској револуцији и социјалистичкој изградњи Јеврејима при-

пада истакнуто мјесто: неколико водећих руководилаца и

идеолога револуције, међу којима се истичу Троцки, Бухарин,

Зиновјев и др, спада у сам врх комунистичке елите Совјетског

Савеза; у друштвеним, природним и примијењеним наукама,

умјетности, музици, филму, литератури, шаху и другим об-

ластима Јевреји су дали велики допринос развоју земље и

њеној афирмацији у свијету. Јеврејска заједница у СССР-у

бројала је око три милиона људи; Стаљин им је дао и ауто-

номну област на Далеком истоку, у Хабаровском крају, у којој

је живјело преко двјеста педесет хиљада становника, са глав-

ним градом Биробиџаном. У војсци, за све вријеме мога служ-

бовања, нијесам срео ни једног Јевреја војника; официра Јев-

реја у војсци је било, углавном су били војни љекари или ин-

тенданти; било их је у штабовима и инжењерским јединица-

ма; имао сам доброг друга капетана Трошина, заједно смо

полагали пријемни у Артиљеријској академији у Москви, али

није примљен - мандантна комисија га је одбила. Подсјетио

сам се на један догађај из Кастроме: био сам дежуран пито-

мац; за вријеме поподневног одмора, отишао сам у војни

нужник који се налазио ван касарне; зима је била јака, мраз

197

198

стегао, мокраћа се леди чим падне на земљу; у нужнику је

човјек крампом разбијао лед, чистећи просторију; дуга брада

и бркови бијељели су се од иња које се стварало његовим ди-

сањем; упитах га одакле је и што га приморава да по овој зи-

ми ради такав посао. Судбина ми је таква, једини сам Јеврејин

у свијету који ради овакав посао - одговори ми.

Оптужбе против водећих љекара у Москви нијесу остале

без одраза и у војној болници у Саратову гдје је требало да

се оперишем. Начелница, Вјера Абрамовна у таквој ситуа-

цији није прихватила да ме оперише, бојећи се каквих ком-

пликација и евентуалне одговорности за неуспјех; упутили

су ме на клинику медицинског института и тамо сам опери-

сан; послије десет дана отпуштен сам кући. Од тада па све

до данас моје невоље са грлом су престале.

Није прошло много времена и показало се да оптужбе

против јеврејских љекара нијесу доказане. Афера је била

монтирана са политичким циљем да се компромитује овај

народ; била је то још једна у низу лажних оптужби које је

совјетска државна безбједност, руковођена Беријом, органи-

зовала против совјетских грађана.

Изненадна вијест о смрти Стаљина 5. марта 1953. дубоко

је потресла грађане Совјетског Савеза. Просто се вјеровало

да је он бесмртан, непогрешив, да без њега земља не може

опстати. Људи су се питали како даље без Стаљина. То је би-

ло сасвим разумљиво: у свим сферама друштвено-политич-

ког, економског, привредног, научног, културног, умјетнич-

ког и спортског живота доминирала је стаљинска мисао; све

се везивало за његово име: радници и пољопривредници

199

заклињали су се њему да ће премашити петогодишње плано-

ве развоја; књижевници су писали романе и поеме о Стаљи-

ну; музичари су му компоновали кантате и друга музичка

дјела; умјетници су се утркивали сликајући његове портрете

и правећи споменике и бисте; историографија и публицисти-

ка је листом била ангажована на величању његових заслуга;

Стаљин је сматран као главни идеолог комунистичког и рад-

ничког покрета у свијету, настављач учења Маркса, Енгелса

и Лењина; његова главна дјела Питања лењинизма , и Исто-

рија ВКП(б) штампана су у стотине хиљада примјерака и пре-

вођена на многе стране језике; његова ријеч у друштвеним

наукама била је пресудна; брошура Питања економике од-

ређивала је главне правце и методе развоја економике у со-

цијализму и од ње се ни на јоту није смјело одступати; исто

тако позната му је студија Питања лингвистике , теоретске ос-

нове развоја језика и оштра критика ставова познатог линг-

висте Мара и др. Његова дјела, посебно Историју ВКП(б), гла-

ву четврту, детаљно сам проучавао, знао и успјешно полагао.

Неспорно је да је Стаљин био велики стилиста, да је сложене

филозофске и друштвене теме умио изложити разумљивим

језиком, прихватљивим за широки аудиторијум.

Стаљин је важио као главни стратег побједе у Отаџбин-

ском рату, као творац војне доктрине Црвене армије; као не-

прикосновени лидер међународног радничког покрета са

великим утицајем на свјетској политичкој сцени. Велика жа-

лост завладала је читавом земљом. Хиљаде и хиљаде совјет-

ских грађана дефиловале су покрај његовог одра одајући по-

шту свом учитељу и вођи; послије смрти Лењина ово је био

200

највећи спровод у историји прве земље социјализма. Остао

ми је добро у сјећању хладни девети март, дан сахране: по-

стројени по јединицама на платоу, обавијени тугом и бри-

гом што ће се десити послије Стаљина, слушали смо пренос

сахране из Москве: говорили су Хрушћов, Маљенков, Моло-

тов и Берија; сви су истицали велике Стаљинове заслуге; за-

лагали се за јединство Партије и народа; заклињали се на

вјерност његовим идејама; на мене је највећи устисак оста-

вио Молотовљев говор. Стаљин је балсамован и сахрањен у

Маузолеју на Црвеном тргу, поред Лењина; првом прили-

ком када сам се нашао у Москви чекао сам неколико сати у

реду да бих посјетио маузолеј и поклонио се Лењину и

Стаљину.

Стаљинова смрт била је преломни догађај у даљем раз-

воју ове велике земље: Маљенков је послије Стаљина иза-

бран за предсједника владе, а Берија, Молотов, Кагановић и

Микојан за његове замјенике; у септембру мјесецу Централ-

ни комитет КПСС изабрао је Хрушћова за првог секретара

Партије, а Булгањин је постао министар одбране. Наредне

године обиловале су суштинским промјенама у земљи и

није се дуго чекало на то: средином 1953. ухапшен је свемоћ-

ни Берија и изведен пред војни суд. Као члан партије имао

сам прилику да на састанку партијског актива у току неко-

лико сати слушам читање записника са суђења; навођени су

многобројни монструозни злочини и преступи које је овај

дугогодишњи руководилац НКВД-а, заједно са групом својих

најближих помоћника, починио против совјетских грађана,

против државе и Партије; војни суд под предсједништвом

201

маршала Коњева осудио је крајем године Берију и његове

помагаче на смрт и казна је одмах извршена.

Почетком 1954. године у Југославији је одржан Трећи пле-

нум ЦК СКЈ посвећен разрјешавању случаја Ђилас. О томе у

Русији нијесам ништа знао, али хтјело се да једне вечери,

слушајући радио, сасвим случајно наиђем на Београд и сво-

дећи звук на најмању мјеру, да сусједи то не чују, почех слу-

шати емисију о Ђиласу. Признајем, нашао сам се у недоуми-

ци: зар је могуће да ревизионистичка Титова Југославија

осуђује једног од водећих партијских и државних руководи-

лаца за изношење анархо-либералистичких ставова и за

скретање са марксистичког пута изградње социјалистичког

друштва - упитао сам се. Био је то ваљда први наговјештај

моје сумње у бројне и тешке оптужбе упућиване државном

и партијском руководству Југославије.

Тих година у Совјетској армији вршене су корјените

промјене у обуци и наоружању: усвојена је нова концепција

вођења ратних дејстава која је подразумјевала употребу

атомског оружја у офанзивне и дефанзиве сврхе; испробана

је атомска бомба и њено дјеловање; на строго затвореном

састанку официрског кадра показан нам је филм о разорном

дјеловању атомске бомбе јачине 20.000 тона тротила, при-

ближно оној коју су Американци бацили на Хирошиму.

Филм је снимљен на једном совјетском атомском полигону

и приказано је дјеловање трију основних фактора атомске

експлозије на све врсте наоружања, утврђења и живе силе

на разним растојањима од центра експлозије; дјеловало је

то стравично и депримирајуће на све нас: постављало се

202

питање има ли заштите од тога, да ли класични системи ор-

ганизације војске и конвенционално наоружање губе улогу

у будућем ратовању; да ли је могуће организовати успјешну

противатомску заштиту војске и становништва. На та и мно-

га друга питања прави одговор је дала совјетска војна наука:

у пракси почела је обука свих родова војске у условима

примјене атомског оружја; као официр свакодневно сам вр-

шио обуку своје јединице по новом програму који је обухва-

тао и те вјежбе; за потребе војника штампана је књижица са

упутствима како се понашати у случају атомског напада;

официри су пролазили курсеве и друге видове усавршавања;

у све јединице стизала је противатомска опрема, с апарати-

ма за мјерење радијације, затим опрема за деконтамина-

цију. На војним вјежбама, почев од вода па све до маневара

већих здружених војних јединица, симулирани су напади

атомским оружјем и дјеловање војске у тим условима са из-

вођењем комплетних мјера заштите; посебна пажња по-

свећена је елиминисању психолошког стра ха од атомског

оружја који је био присутан у војсци и друштву; активиран

је читав систем цивилне заштите у предузећима, образов-

ним и културним установама, органима управе, комунал-

ним и посебно здравственим установама; становништво је

едуковано како се понашати у случају ратне опасности и

примјене атомског оружја; почела је изградња противатом-

ских склоништа и низ других мјера противатомске заштите.

Све је то рађено у сложеним међународним односима, када

је гвоздена завјеса строго подјелила свијет и када је постоја-

ла реална опасност од избијања новог свјетског рата.

203

У тим годинама родила се и

Споменик

Петру великоме

теорија одвраћања која се ба-

зирала на брзом и снажном

развоју совјетске војне техни-

ке, посебно ракетних далеко-

метних балистичких система

наоружаних атомским боје-

вим главама, који су били у

стању да досегну било коју

тачку на земљиној кугли. По-

стало је јасно да Сједињене

Америчке Државе, као најјача

западна атомска и војна веле-

сила, не могу бити заштићене

од напада совјетских ракета;

западној Европи, посебно Њемачкој, Хрушћов је поручио да

ће у случају рата бити први на удару совјетских атомских

ракета и изгореће као свијећа.

Достигнућа совјетске науке у функцији одбране земље

одиграла су пресудну улогу у обезбјеђењу мира, али огром-

на средства која су трошена на наоружање била су тежак те-

рет за грађане ове земље; без обзира на постепени пораст

друштвеног стандарда још се умногоме оскудијевало.

Из тога доба подсјећам се на нека младалачка, безумна раз-

мишљања око употребе атомске бомбе. У идеолошкој и поли-

тичкој литератури у Совјетском Савезу Ватикан је означаван

као језгро свјетског антикомунизма, као центар пропагандне

дјелатности против СССР-а и држава социјалистичког лагера;

204

као мјесто из којег се планира и једним дијелом и финансира

подривачка дјелатност, одакле, малтене, долазе сва зла овога

свијета. Једаред, група млађих официра, међу којима сам био

и ја, послије предавања на тему атомског оружја, отишла је у

кафану; уз вотку чули су се разни предлози мјера нужних за

побједу социјалзма у свијету; један је предложио да би било

најбоље да се баци атомска бомба на Ватикан и за вазда

уништи тај свјетски опијум народа. Сјетио сам се ове наше

приче након петнаест година, када сам први пут са супругом

и сином посјетио ово светилиште и видио грандиозну Цркву

св. Петра, Сикстинску капелу са Микеланђеловим сликама,

Рафаелове станце, Ватикански музеј и архив и мноштво дру-

гих умјетничких дјела италијанске ренесансе која пред-

стављају ремек - дјела европске и свјетске баштине. Осјетио

сам дубоки стид пред самим собом што сам у то вријеме мо-

гао и учествовати у разговору на тему уништења овога града.

Педесетих година отпочела је и извршена модернизација

цјелокупног стрељачког наоружања Совјетске армије: поја-

вио се чувени шмајсер Калашњиков, који је данас преплавио

свијет и, са разним допунама и варијантама, сигурно остао

најбоље полуаутоматско оружје у свијету; уведена је нова

полуаутоматска пушка М-72, нови пушкомитраљез и

пиштољ, све истог калибра. Тај новитет - један метак за све

врсте стрељачког наоружања у то вријеме био је јединствен

у свијету и давао је Совјетској армији велику предност. Ново

стрељачко наоружање је током неколико година третирано

као војна тајна, посебно се то односило на муницију. На

бојевим гађањима вођена је строга евиденција о муницији:

205

командир је морао вратити тачан број чаура, јер се у случају

губљења макар и једне одговарало; да се то не би дешавало

војник са шапком стојао је изнад војника који гађа и са-

купљао чауре које су аутоматски искакле из пушке. Био сам

заљубљеник у стрељаштво, одлично сам гађао, учествовао

на такмичењима и стекао прву категорију у двије дисципли-

не, зато се и знало да на бојевим гађањима моја јединица

мора бити међу најбољима; обичавао сам провјеравати и

подешавати нишанске справе за наоружање мојих војника.

Но, за нас артиљерце главна су била бојева гађања из топова,

ту се огледала наша бојева спремност и обученост; то је било

главно мјерило успјешности јединице. Наш пук је спадао у

ред корпусне артиљерије и имао је три дивизиона; у сваком

дивизиону биле су по три батерије са четири топа; поред то-

га у саставу пука био је и извиђачки дивизион који је служио

као логистичка подршка. Наоружани смо били изванредним

топовима-хаубицама калибра 152 мм; топовима калибра 122

мм и најновијим моделом топа калибра 100 мм. Мој по-

сљедњи командир батерије, кога сам ја наслиједио послије

његовог пензионисања, био је мајор Толстој - ветеран Отаџ-

бинског рата, чије су груди украшавали ордени за ратне

заслуге; иако ми је био претпостављени, били смо добри

пријатељи, имао је пуно повјерење у мене и у обуци ми је

препуштао посао руковођења јединицом. Толстој је имао

једну ману стечену за четири године ратовања - много је

псовао, и кад треба и кад не треба; псовка му је била као

нека узречица, свјестан је био те мане, али никако да се од

ње одвикне; причао ми је случај када је једаред у рату на

206

сахрани погинулог друга почео говор овако: Умро је мој

најбољи друг, (а затим му је излетјело) матер му ј .... Пред-

ложих му да за сваку изговорену псовку плаћа пола рубље

казне; ја да водим евиденцију и да средства прикупљена

од тога заједнички потрошимо на вотку. Договор је постиг-

нут: највећи рачун направио је за вријеме вјежби и гађања:

телефоном или радио-везом примао сам његова наређења

са командног мјеста, извршавао их, али нијесам забо-

рављао да забиљежим колико је пута опсовао; показала се

ова мјера доста успјешном, није прекинуо - али је псовање

знатно смањио.

Послије Стаљинове смрти амнестирано је на десетине

хиљада затвореника, међу којима је било доста младих љу-

ди који су за вријеме рата, као беспризорни малољетници,

чији су очеви ратовали или су у рату погинули, остали сами

и - да би преживјели - одавали се крађи; њих су органи вла-

сти упућивали у поправне лагере формиране по унутрашњо-

сти, претежно у сибирском дијелу земље; тамо су живјели и

радили у суровим и тешким условима. Сви амнестирани

који нијесу служили војску упућивани су у војне јединице

на обавезно трогодишње служење војног рока. У наш пук као

редовна попуна стигло их је близу стотину; у мојој једници

било их је десетак. Велику сам муку мучио са њима; већи-

ном су то били Руси, закаљени, никога се бојали нијесу; теш-

ко су се придржавали војних правила, посебно у изврша-

вању наређења која су им давали подофицири; у јединици

су се догађале свађе и крађе и они су у свему томе били

предводници. Ипак, заједно са замјеником по политичкој

207

линији, разговарајући често са њима; исказујући разумје-

вање за њихову судбину, успијевали смо привољети их на

поштовање и извршавање војничких обавеза. Али Корољов

и Арестов су били изузетак: били су и остали бунтовници и

криминалци у правом смислу те ријечи. Уливали су страх

код војника и подофицира, а знали су да пријете и официри-

ма. Корољов је, сјећам се, био смиренији али подмуклији,

никада нијеси знао шта ће урадити. За један преступ који је

направио запријетио сам му затвором од седам дана а он ми

на то каже: Капетане, мислите ли ви да ме можете уплаши-

ти затвором, знате ли ви гдје сам ја био, у какве затворе сам

чамио; ничега се ја не бојим! Завршио је Корољов војну

службу по своме нахођењу: дојадила му је војна дисциплина

и стално тјерање и одлучио је да себи одузме живот: те хлад-

не зимске ноћи са пуно снијега, моја јединица је обављала

стражарску службу; стража се мијењала свака два сата, јер је

зима била велика; Корољов је послије поноћи био на стражи

на позицији код топова; наоружан је био пушком и бојевом

муницијом. Налазио сам се у дежурној соби када сам зачуо

пуцањ па мало касније још један; са помоћником сам изју-

рио и опрезно се почео приближавати његовом стражар-

ском мјесту. Нашли смо га на земљи, наслоњеног на точак

топа; пуцао је себи у груди, а други метак испалио је да би

нас звао да дођемо. Оперисан је, постао тежак инвалид. Није

му суђено, пуштен је кући.

Судбина Арестова била је другачија, био је непоправљив:

послије многих преступа, послије многих казни које смо му

изрекли и које је издржао, послат је на војни суд и враћен

208

одакле је и дошао - у поправни лагер. Прије тога с Арестовим

сам имао озбиљан физички сукоб: налазио се у строгом за-

твору, викао, псовао власт, насртао на стражара и ја, као ње-

гов претпостављени, позван сам да га умирим. Повео сам са

собом подофицира и отишао у затвор; покушао сам на лијеп

начин да га умирим, али је он кренуо да ме физички напад-

не. У самоодбрани извадио сам пиштољ, ударио га и оборио

на земљу. Био је то преседан: официр је ударио војника, што

је најстроже забрањено и кажњиво по закону. За то је треба-

ло одговарати! Формирана је комисија која је утврдила да

сам то урадио у самоодбрани и био сам ослобођен кривице.

Навешћу још два илустративна случаја из мог официрског

живота - оба се односе на војнике из средњоазијатских совјет-

ских република Узбекистана и Таџикистана. Њих је увијек

било десетак у мојој јединици. Многима од њих је тешко па-

дало трогодишње служење војног рока и неки су покушава-

ли да се на било који начин ослободе или скрате рок службе.

Једног јутра када сам стигао у батерију дежурни ми је са-

општио да је Мамедов, мој војник, Узбек по националности,

престао да говори, односно да је изгубио моћ говора. Одјек-

нуло је то немило у батерији: поставило се питање да ли је

заиста оболио, или је у питању симулирање са циљем да се

као неспособан отпусти из војске и пошаље кући. Са својим

замјеником по политичкој линији, капетаном друге класе

Шевћенком, договарио сам се како овај проблем ријешити.

Одлучили смо да за сада не обавјештавамо више руководство

него да покушамо то ријешити сами. Позвали смо Мамедова

у Лењинску собу, закључали врата и почели га испитивати;

209

било нам је јасно да

Татишћево 1955. године

војник симулира; на

лијеп начин затра-

жили смо више пута

од њега да престане

ћутати, да га нећемо

за то казнити, али

војник није реаго-

вао - правио се луд.

На недозвољен на-

чин, примјеном силе, натјерали смо Мамедова и он је за час

проговорио. Испричао је да је добио од куће писмо у коме

су му савјетовали да на овакав начин покуша избјећи слу-

жење војног рока; савјетовали смо му да послије изласка из

собе одмах не проговори и да га за ово нећемо казнити. Та-

ко је и било.

Други случај са његовим сусједом Таџиком по национал-

ности, име сам му заборавио, завршио се по њега не онако

како се надао. На стражарском мјесту, ноћу, намјерно је пу-

цао себи у ногу. Правдао се да се случајно повриједио. Метак

му је озлиједио кост и остао је сакат. Свако саморањавање са

циљем да се избјегне војна служба кажњиво је било по за-

кону, али пошто је постао инвалид, ослобођен је службе и

послат кући.

У мом официрском позиву 1955. година је била успјешна:

као капетан друге класе постављен сам за командира прве

батерије првог дивизиона; у то вријеме био сам први официр

из моје генерације који је унапријеђен на ту дужност.

210

Дневни лист Приволшског војног округа За родину донио је

опширан чланак о мени и мојој јединици, истичући наше

успјехе у обуци и наводећи примјер мог личног успјеха у

артиљеријском гађању: ... комуниста Лукетич је са свих шест

испаљених граната погодио циљ (радило се о показној вјеж-

би у гађању покретних мета тенкова). Те године за најбоље

резултате моје батерије у пуку награђен сам грамотом. Била

је то велика почаст за мене; командовао сам првом бате-

ријом у пуку; на смотрама први смо дефиловали и пјесмом

се истицали; на маршу били смо на челу колоне, а бити пр-

ви у јакој конкуренцији - није било лако. Но, без хвалисања,

моја батерија је била у пуку најбоља, а ја међу командирима,

по знању, залагању, дисциплини и ауторитету - први.

Социјалистичко такмичење у Совјетском Савезу било је

уведено на свим нивоима и свим гранама у друштву. Усмје-

рено је било на извршавање петогодишњих планова, чуве-

них петољетки, и на пребацивање планом утврђених ставки

развоја. Такмичење је било надахуто подвигом рудара Ста-

ханова, који је за смјену успијевао ископати много више

угља него што је то било предвиђено нормом; по њему је

добило и назив стахановски покрет. Тај свенародни такми-

чарски покрет организовала је и њиме руководила КПСС; он

је, на идеолошкој, марксистичко-лењинистичкој основи,

требало да буде неки пандам за капиталистички систем, који

се темељи на слободној конкуренцији и материјалној заин-

тересованости радника. Такмичења су организована и у

Совјетској армији и имала су за циљ да подижу бојеву спрем-

ност јединица у одбрани земље. У надземној артиљерији,

211

једно од најпознатијих и најпрестижних такмичења на ни-

воу оружаних снага, било је такмичење за звање најбољег

командира батерије. Систем такмичења је почивао на ода-

биру најбољих командира батерија и њихових јединица у

дивизиону, пуку, корпусу и округу; финални дио такмичења,

у коме су учествовали командири најбољих батерија, завр-

шавао се проглашењем најбољег командира батерије и ње-

гове јединице. Пропозиције су биле јединствене, комисије

које су пратиле и оцјењивале резултате биле су именоване

од Министарства одбране; провјеравали су се и оцјењивали

бодовима: услови и организација живота, дисциплина, иде-

олошко-политичко стање, настава, смотра, одржавање тех-

нике, гађање из стрељачког наоружања на полигону, провје-

ра знања подофицира, оцјена рада и знања официра. Посеб-

ном испиту подвргаван је лично командир батерије, провје-

равано је његово стручно знање и умјешност у командовању

јединицом. Завршном и најглавнијом фазом такмичења

сматрало се извршавање борбеног задатка. Такмичарска ко-

мисија би изненада дошла у пук, батерији објавила узбуну

и од тог тренутка текло је вријеме и оцјењивање: провјера-

вало се вријеме доласка у јединицу официрског кадра и све

друге радње до изласка батерије на мјесто локације предвиђе-

не ратним планом; до најмањих ситница контролисана је

опрема војника и официра, ратна техника, организованост и

брзина дјеловања након узбуне и др. Официри су били дуж-

ни да са собом понесу кофер са тачно утврђеним садржајем

ствари (такав кофер сам увијек држао у кући спреман); након

тога командиру батерије би се уручио запечаћени коверат у

212

коме је постављен борбени задатак јединици; други дио за-

датка предвиђао је марш, проналажење и заузимање задате

позиције на карти; успостављање борбене спремности на по-

зицији, што је подразумјевало успостављање радио и теле-

фонске везе између осматрачког мјеста на коме се налазио

командир батерије и позиције батерије (обично пет-шест км

у позадини) и укопавање топова; у току марша инсцениран

је изненадни напад тенкова и авиације и провјерена спрем-

ност јединице да реагује у тим условима; трећи, најважнији

задатак, везан за оцјењивање командира батерије је био про-

налажење циљева и бојево гађање по непокретним и по-

кретним циљевима. Ток овог такмичења сам детаљније

објаснио јер сам имао прилику да у њему учествујем и стек-

нем највише признање у мојој војној каријери. На интерном

такмичењу у првом дивизиону, коме је моја батерија форма-

цијски припадала, заузео сам прво мјесто; на такмичењу из-

међу најбољих батерија у пуку, такође сам био најбољи и

тако стекао право да заступам пук на такмичењу командира

батерија у округу. У то вријеме командовао сам батеријом

наоружаном топовима 100 мм; домет им је био око 21 км;

почетна брзина зрна око 1100 м у секунди; цијев дуга око

шест метара; посаду топа су чинили командир топа, ни-

шанџија и четири војника; вукли су топове јака гусјеничка

возила совјетске производње. У припреми за такмичење у

округу имао сам велику подршку командира дивизиона и пу-

ка; у питању је био и њихов престиж у вишим артиљеријским

круговима. Немогуће је описати колико труда и времена сам

потрошио заједно са мојим официрима у припремању

213

јединице за ово такмичење; посебно важно је било аними-

рати војнике и подофицире, постићи њихову пуну спрем-

ност да дају све од себе; да ваљано извршавају своје обавезе

не само ради тога што им ја то наређујем, већ и због тога што

ме поштују, цијене и вјерују ми као командиру и човјеку;

велику подршку у припремама и самом такмичењу пружи-

ла ми је партијска организација; био је то за све комунисте

најважнији задатак. Но, без обзира на добру припрему бате-

рије и залагање њеног састава успјех је зависио од мене, од

мог умијећа руковођења, сталожености, способности да пра-

вилно оцјеним ситуацију на положају и доносим најбоља

рјешења; разумљиво, резултати мог бојевог гађања били су

примарни за успјех. У јакој и великој конкуренцији ја сам

заузео друго мјесто; у Саратову, пред стројем бројних једи-

ница, генерал-лајтнант Владимиров уручио ми је грамоту и

вриједан поклон - сат који од тада пуних педесет пет година

непрекидно ради и подсјећа ме на давно минула времена.

Мој успјех донио ми је и ванредно унапређење: са непуних

двадесет девет година постао сам капетан прве класе и на

еполетама додао још једну, четврту звјездицу.

У нашој кући ово је била трећа капетанска титула: мој

стриц Петар, као амерички грађанин, у Првом свјетском ра-

ту добио је чин капетана америчке војске; у Црној Гори је

послије рата био представник Америчког црвеног крста и

његовим залагањем достављена је велика помоћ сиромаш-

ним житељима, посебно незбринутој црногорској дјеци; обе-

збједио је велика новчана средства за изградњу подгоричке

гимназије; послије престанка рада мисије раздијелио је

214

цијелу имовину Црвеног крста у добротворне сврхе; наста-

вио је да живи у домовини; био предсједник општине Будва

1941. године и њен први предсједник послије ослобођења;

мој брат Стеван у народно-ослободилачком рату постао је

официр; демобилисао се у звању капетана прве класе Ју-

гословенске народне армије; након тога завршио је ликовну

академију у Загребу и постао истакнути скулптор; ја сам у

Совјетској армији стигао до звања капетана прве класе и де-

мобилисао се; по повратку у домовину радио сам као библи-

отекар, архивиста, виши научни сарадник и доктор наука.

Тако нико од нас у војсци није стигао даље од звања капета-

на прве класе. Мајка ми је причала како се у вријеме жесто-

ких сукоба са СССР- ом мој отац Лука знао шалити говорећи:

Лако је нама, имамо Стева, капетана наше војске; ако дођу Аме-

риканци ту је Петар, а ако дођу Руси ту је Миња, њихов офи-

цир. Велика је срећа и добро за све нас што се та његова ша-

ла о доласку туђе војске није остварила.

Навео бих још једно признање које сам као успјешан ар-

тиљерац и командир батерије добио: средином 1956. године

у округу вршено је испробавање употребе радиолокатора у

артиљерији; изабрана је моја батерија да изведе пробно и

показно гађање; на командном мјесту присутни су били

бројни виши официри на челу са командантом артиљерије

округа генералом Шћегловом. Прототип радиолокатора по-

стављен је био на гусјеничком возилу укопаном и замаски-

раном на положају, који се налазио у близини моје осма-

трачнице; коректуру артиљеријског гађања вршио сам уз по-

моћ података које сам добијао од радиолокатора и гађање је

215

оци јењено успјешним; дру-

Син

гу успјешну показну вјеж-

Милорад

бу са мојом батеријом из-

вео сам у гађању системом

рикошета, врло сложеним

али веома ефикасним ви-

дом гађања по неприја-

тељској живој сили.

Од догађања у војсци

описао бих једну наредбу

коју је Жуков као министар

одбране донио, а која је нас

ниже и више официре по-

годила: приликом званич-

не посјете Индији, Жуков

је уочио да су индијски

официри изгледом витки и добро физички припремљени, за

разлику од многих совјетских, нарочито виших официра, који

се се раздебљали и престали да се баве спортом; услиједила

је његова наредба да сви официри у току љета, за вријеме ло-

горовања морају свако јутро у шест сати бити у јединици и

обављати гимнастику у току пола сата. Командир нашег пука

пуковник Терешћенко био је спортски тип, добар гимнасти-

чар и њему је ова наредба било по вољи; сваки дан у току по-

ла године дизали смо се рано и под његовом командом пола

сата вјежбали на справама и трчали.

Послије рођења нашег сина Милорада, допутовала је у Та-

тишћево, да са нама живи, Јевдокија Михаиловна, Нинина

216

мајка. Била је то добра, племенита, смирена и привржена

нашој породици жена, прави лик нане из романа руских кла-

сика; радила је кућне послове и доста нам помагала у поди-

зању и васпитавању сина; било је то велико олакшање за нас,

посебно за супругу која је била доста окупирана послом. Хи-

гијенски завод у Татишћеву, као превентивна здравствена

установа, којом је Нина руководила и поред тога обављала

послове епидемиолога, надлежан је био за цио рејон, а то је

изискивало и њена честа путовања по околним насељима.

Рекао бих да је превентивна заштита становништва у Совјет-

ском Савезу, нарочито када су у питању дјеца, у свим сег-

ментима била добро организована на цијелој територији

земље, да је била централизована и у систему здравства

уживала приоритет; љекари и средњемедицински кадар за-

послени у овој служби добијали су посебан додатак на пла-

ту. У Татишћеву, гдје је постојала и рејонска болница, Нина

је као љекар-специјалиста и руководилац стекла заслужени

углед у струци и јавности; њеним залагањем знатно је уна-

пријеђен рад и реноме Завода.

Слободно вријеме, нарочито у нерадним и празничним

данима било нам је испуњено разноврсним занимањем: ја

сам се бавио фотографијом; имао сам малу лабораторију,

развијао филмове и правио слике; волио сам да играм шах;

помало бавио сам се ловом и риболовом; понајвише сам чи-

тао и учио; зими се знало за недјељне шетње на скијама и

санкање са Радиком; љети купање и пливање на ријеци; Ни-

на је налазила времена за рад на гобленима; вољели смо

заједно ићи у биоскоп и гледати нове филмове; радо смо

217

посјећивали игранке у Дому војске; гледали смо гостујуће

позоришне представе и естрадне концерте, а понекад смо

путовали у Саратов на неку од премијера у тамошњим позо-

риштима; често смо се састајали са пријатељима и за праз-

нике организовали заједничко славље. Добро материјално

ситуирани помишљали смо да купимо ауто, али је то било

тешко изводљиво; просто аутомобила није било у продаји;

производња луксузних аутомобила за потребе грађанства

била је мала, тако да се на ред чекало по неколико година;

одлучили смо да купимо мотоцикл совјетске марке Иж-350

кубика израђен по моделу њемачког мотоцикла ДКВ. Био је

то престижан корак у средини; мало је у то вријеме било

приватних власника ових возила, а да не говоримо о ауто-

мобилу. Идући у лов уживао сам возећи машину брзином

преко стотке по сеоским, добро утабаним земљаним путеви-

ма; возио сам Нину на посао, Радика у дјечји вртић; путова-

ли смо са њиме и у Саратов.

За вријеме годишњег одмора, сви заједно отпутовали смо

у Москву у посјету Нинином брату Василију и рођаку Ивану.

Срдачно смо дочекани и била је то прилика да још једном

обиђемо знаменитости Москве. Лењинов музеј у центру

Москве, у непосредној близини Црвеног трга био је незао-

билазан за посјету; као приврженик и познавалац Лењино-

вог дјела са узбуђењем и дивљењем сам разгледао бројне

експонате изложене у овој репрезентативној згради; изашао

сам из музеја опчињен генијалношћу, једноставним и скром-

ним начином живота вође свјетског пролетаријата; двадесе-

так година касније, поново сам био у овом истом музеју и

218

другим очима гледао и доживљавао виђено. Послије десе-

так дана проведених у Москви, отпутовао сам са Нином у

њен завичај - Вјатске Пољане. Невелики је то град, удаљен

око шестсто километара сјевероисточно од Москве, познат

по војној индустрији која се развила у годинама рата и по

посљератној производњи веспи; ту је инжењер Шпагин кон-

струисао познати шмајсер, популарно зван ППШ (писто-

лет-пулимјот Шпагина), са добошом од седамдест два метка.

Први пут сам имао прилике да га видим на Гори Паштров-

ској 1944. године, носио га је првоборац и партијски руково-

дилац Мило Медиговић; сјећам се са каквим одушевљењем

сам га тада, као млади борац, загледао и дивио му се; чини-

ло ми се да бих све дао само да га имам. Вјатске Пољане се

налазе на пловној ријеци Вјатки, која се улива у Каму и при-

пада сливу велике Волге; у вријеме нашег доласка ријека је

била залеђена и ми смо је пјешке и прелазили. У Пољанама

дочекала ме Нинина родбина својски, гостољубиво, као

омиљеног и доброг зета; ту сам упознао Нининог оца Алек-

сандра, њену ујну Шуру, ујака Михаила, рођаку Јулију. Тих

неколико дана проведених у Вјатским Пољанама, у вријеме

када је температура вани износила испод двадесет степени,

у кућама је било топло; ми смо се додатно гријали вотком,

пјевали пјесме, празнили боце, дизали здравице и по оби-

чају испијали чаше на искап; била је ту добра закуска: суше-

на риба лосос и сељодка, кисели краставци, памидоре, коба-

сице, обавезни за ове прилике црвени кавијар са путером и

др; у Пољанама сам се до миле воље најео и чувених руских

пељмена и на разне начине спремљених гљива. У повратку

219

задржали смо се у Казању, старом граду на Волги, у коме је

Нина завршила медицинске студије.

Остала су ми у сјећању и путовања у балтијске републике

гдје сам боравио у два наврата: Ригу, главни град Латвијске

републике посјетио сам крајем љета по позиву мојих бив-

ших војника; примили су ме и угостили врло топло и радуш-

но; тих дана широм земље одржавале су се велике народне

светковине; видио сам и чуо разне фолклорне групе пјевача,

свирача и народних игара; рагледао знаменитости Риге, по-

сјетио пјешчано купалиште и, мада је вода била хладна, оку-

пао се на Балтику; ни примаћи љепоти наше обале, плавет-

нилу и бистрини нашег Јадрана. Рига је у то вријеме била

један од боље снабдјевених градова у Совјетском Савезу, та-

ко да сам искористио прилику да купим доста ствари од

одјеће и обуће за Нину и малог Милорада; годину дана кас-

није службено сам боравио у Талину, главном граду Есто-

није; путовао сам тамо са задатком да доведем регруте; ста-

ри град ме одушевио својим изгледом, подсјетио ме много

на Дубровник; запазио сам да је то град са много лијепог и

дотјераног женског свијета.

О мојима у Будви и даље нијесам ништа знао; телеграм са

честитком Првог маја упутио сам оцу 1954. године и потпи-

сао себе, Нину и Милорада, али одговора није било. Напо-

кон, дошао је новембар 1954. године, тај толико срећни за

мене мјесец: на моју адресу Татишћево, пост рестант, стиг-

ло је писмо из Југославије; познао сам мајчин рукопис;

писмо је до мене путовало двадесет дана; послије шест го-

дина ћутања, послије толико година неизвјесности била је

220

то прилика да сазнам о мојима: је су ли здраво, како живе,

гдје су, што раде? Радујући се бескрајно доласку писма, са

зебњом сам га отворио и без даха прочитао; мајка ми пише

да су здраво, нијесу ме заборавили, радују се што сам се оже-

нио и имам сина; у писму је била и слика мојих родитеља.

Одговорио сам мајци одмах; од тада па све до мог повратка

у домовину мајчина писма су ми редовно стизала, ја сам на

њих одговарао и у њима слао наше фотографије; сва моја

писма мајка је брижљиво чувала и ето, данас она свједоче о

том периоду мога живота. Са Нином заједно смо их сада по-

ново читали; било нам је то интересантно; понекад смо се и

насмијали на мој рачун, као, на примјер, када сам у писму

написао да имамо лијеп стан (нас четворо живјело је у једној

соби). Са данашњег становишта, када нас двоје живимо у

својој пространој и конфорној кући, рећи за једну собу да је

лијеп стан, стварно изгледа смијешно, али вјеровали ми или

не, у то вријеме то је за мене био лијеп стан. Нина ми је при-

говорила: Како је могуће да си тако лоше писао на српском,

много си правио грешака, уметао руске ријечи и изразе? Тачно

је то што ми је супруга рекла; стварно у то вријеме ја сам

боље говорио и писао на руском језику него на матерњем -

српском; боље сам познавао историју и културу Русије него

Југославије, али то је и разумљиво: у Будви сам завршио че-

тири разреда основне и четири разреда грађанске школе;

наступио је рат, за то вријеме нијесам се школовао; са непу-

них осамнаест година отишао сам у СССР и тамо живио ско-

ро дванаест и по година; тамо се школовао, радио, слу жећи

се искључиво руским језиком; по повратку у земљу на

221

филозофском факул-

тету у Београду пола-

гао сам историју Ви-

зантије код свјетски

чувеног византо лога

професора Остро гор-

ског; добро сам се

спремио; професор је

био Рус и замолио сам

Татишћево 1956. године

га да полажем испит

на руском; са задовољством је прихватио моју молбу; лакше

и боље сам се изражавао на руском и Византију положио са

деветком; но, деси ми се чак и данас, послије четрдесет пет

година од напуштања Русије, да у говору или писму, несвјес-

но употребим неки руски израз.

Средином 1955. године објављена је вијест да ће држав-

но-партијска делегација Совјетског Савеза посјетити Југосла-

вију; у Београд су стигли Хрушћов, у својству првог секрата-

ра КПСС и Булгањин предсједник владе, који је у фебруару

те године изабран на ту функцију; вођени су разговори са

Титом и другим високим државним и партијским руковод-

ством Југославије; потписана је Заједничка декларација вла-

де СФРЈ и СССР о међудржавним односима (Београдска де-

кларација) и тако је почела нормализација односа, наруше-

них Резолуцијом Информбиро 1948. године. Послије поврат-

ка совјетске делегације у Москву одржан је Пленум ЦК КПСС

и по усвојеној пракси, установљеној послије смрти Стаљина,

да се чланство партије обавјештава о току сједница ЦК, на

222

партијском састанку читан је стенограм са сједнице Цен-

тралног комитета; Хрушћов је детаљно извјестио о посјети

и току разговора са Титом и југословенским руководством

и оцјенио посјету као веома успјешну; осврнуо се и на Тем-

пов испад у току разговора, наиме када је Хрушћов за свађу

са Југославијом главну кривицу бацио на Берија, Темпо је

рекао: Ко нама гарантује да се код вас неће наћи неки нови Бе-

рија. Хрушћов је оштро реаговао, приговоривши Титу на

Темпово понашање које угрожава преговоре. Више чланова

Централног комитета учествовало је у дискусији и сви су

подржали Београдску декларацију и нормализацију односа

са Југославијом и са Савезом комуниста; Жуков је, на примјер,

као министар одбране говорио о стратегијском значају Ју-

гославије за СССР, истицао снагу њене армије, наводећи број

дивизија и њен високи борбени и морални дух; једино је

Молотов био против обнављања партијских веза између

КПСС и СКЈ, тврдећи да је Тито био и остао ревизиониста.

Како сам ја доживио вијест о одласку совјетске делегације

у Југославију? За мене је то било велико изненађење, вијест

као гром из ведра неба; чинило ми се то просто невјероват-

но, слично ономе што сам доживио када сам у јулу мјесецу

1948. године чуо и повјеровао у Резолуцију Информбиро. Од

тога дана, могу то слободно казати, почела је копрена ис-

пред мојих очију полако да се скида, почео сам ствари гле-

дати својим, а не туђим очима; почео сам о политици мис-

лити својом главом; било ми је тада двадесет осам година.

Догађаји у друштву који су након тога услиједили помогли

су ми да постепено преовладавам идеолошко-догматску

223

свијест, да почнем критички размишљати и оцјењивати до-

гађаје, да више слијепо не вјерујем и не заклињем се партији

и њеној врхушки; у свему томе, несумљиво, пресудно је ути-

цао на мене ХХ Конгрес КПСС.

У посљератној историји КПСС нема значајнијег догађаја

од ХХ Конгреса, који је одржан у фебруару 1956. године. При-

преме за конгрес текле су дуго и темељито; нарочито се па-

зило на избор делегата; конзервативна струја која се проти-

вила дестаљинизацији била је јака и зато је требало обезбје-

дити већину за реформско крило са Хрушћовом на челу. У

армији су такође вршене велике припреме за Конгрес; одр-

жавани су састанци, предлагани кандидати за форуме и из-

борне конференције; партијска конференција нашег пука из-

абрала ме за делегата са правом гласа на партијској конфе-

ренцији корпуса; било је то за мене високо признање и одраз

повјерења у мој партијски и политички став; у то вријеме

војска је давала пуну подршку линији Хрушћова.

На затвореној сједници Конгреса главни реферат О култу

личности и његовим посљедицама поднио је Никита Сергејевић

Хрушћов; расправљало се и о привредном развоју; о испуња-

вању пете петољетке са циљем стићи и престићи најразвије-

није капиталистичке земље у производњи по глави станов-

ника. Конгрес је усвојио реферат Хрушћова, и након тога ши-

ром Совјетског Савеза, на затвореним партијским састанцима

чланству је читан овај реферат, водила се дебата о њему, да-

вана му је подршка, али било је и невјерице код једног броја

партијаца. Мада су са садржином комплетног реферата упо-

знати били само чланови партије вођена је широка кампања

224

у јавности усмјерена на подршку његовим закључцима; руко-

водиоци су ишли у народ старајући се да објасне борбу про-

тив култа личности и придобију масе за себе. Карактеристи-

чан је за то вријеме случај који се по причању десио Хрушћо-

ву на једном таквом сусрету: послије његовог говора у којем

је бацао кривицу за све невоље на Стаљина један човјек из

присутне публике добацио је Хрушћову - А што ви нијесте ре-

аговали Никита Сергејевић? На то је Хрушћов љутито упитао

- Ко је то питао? и поновио више пута питање; настао је тајац

у сали, нико се није јавио; Хрушћов је онда одговорио - Бојао

сам се, ћутао сам као и друг који ме сада питао. Присјећам се

атмосфере на партијском састанку када се читао реферат

Хрушћова; толико је свега негативног речено о Стаљину и ње-

говој владавини, о култу личности да је то понекад изгледало

непојмљиво: изношени су подаци о ликвидацијама старих

комунистичких кадрова, војних руководилаца, чисткама, вре-

мену страха и терора, грешкама у вођењу унутрашње и спољ-

не политике, чак му је оспоравана и ниподиштавана улога

главнокомандујућег у Отаџбинском рату и приписиване

грешке у руковођењу ратним операцијама (речено је да је на

глобусу планирао офанзиве што је код мене, на примјер, из-

азивало невјерицу); као ослонац за идеолошке нападе на

Стаљина коришћен је Лењин и његова негативна оцјена

Стаљиновог карактера; у реферату и дискусијама на Конгресу

осуђен је покушај Стаљина да умањи улогу Лењина и лењи-

низам замјени стаљинизмом, као новим тумачењем и раз-

војем марксизма-лењинизма у фази изградње социјалистич-

ког друштва. Одлучан обрачун са култом личности Стаљина

225

и враћање на Лењинове методе руковођења партијом и

земљом; на његове теоријске радове о држави, нацији, пар-

тији, филозофији, новој економској политици били су темељ

на коме се градила огромна пропагандна дјелатност у чита-

вој земљи са циљем да се очува вјера у правилност изабраног

пута у изградњи социјализма и комунизма, којим је Совјет-

ски Савез корачао. У то вријеме КПСС је имала око шест ми-

лиона и осам стотина хиљада чланова и око четири стотине

двадест хиљада кандидата; била је то огромна снага од које је

руководство очекивало и добило подршку у спровођењу но-

вог курса Партије.

Резултати ХХ Конгреса Комунистичке партије Совјетског

Савеза, заиста су преломно утицали на демократизацију жи-

вота у земљи; људи су почели слободније да дишу, престала

је хајка на тражење и проналажење непријатеља, амнестира-

но је на десетине хиљада невино осуђених људи; уведене су

одређене реформе у производњи и пољопривреди, побољша-

вао се стандард совјетских грађана, друштво се полако отва-

рало и према свијету. Но, садржина Хрушћевљевог реферата

није дуго остала тајна; доспио је он вани, тамо је објављен и

искоришћен максимално у антикомунистичке сврхе; његово

објављивање дубоко је потресло све комунистичке партије у

свијету; настало је код њих комешање и осипање чланства.

У том постконгресном периоду услиједила је у јуну 1956.

године, Титова посјета Совјетском Савезу; био је то, слободно

се може рећи, тријумфални дочек у свим мјестима које је Ти-

то заједно са супругом Јованком посјетио; совјетска средства

информисања утркивала су се у позитивним оцјенама његове

226

улоге у радничком покрету, народноослободилачком рату;

истицано је вијековно пријатељство међу нашим народима;

одбациване су тешке оптужбе против Тита и Југославије за

издајство, контрареволуцију и много тога другога које је ви-

ше година било на репертоару пропаганде у Совјетском Саве-

зу и у земљама источног лагера; главна кривица за сукоб пре-

бацивана је на Берија. 21. јуна Тито и Хрушћов потписали су

Декларацију о односима СКЈ и КПСС (Московска декларација).

У разговорима у Москви расправљало се и о југословенској

емиграцији и рјешавало о њеној судбини. Потписана је међу-

државна конвенција према којој је регулисано питање двој-

ног држављанства: остављен је рок од годину дана државља-

нима Југославије који живе у СССР-у, а у међувремену су при-

мили и совјетско држављанство, да се изјасне које држављан-

ство желе задржати; они који задрже совјетско држављанство,

аутоматски губе југословенско и остају да живе у СССР-у; они

који се изјасне за југословенско држављанство губе совјетско

и могу се слободно вратити у домовину.

Са великим узбуђењем, надом и зебњом, ми Југословени,

совјетски официри пратили смо Титов боравак у СССР-у, оче-

кујући рјешење за наш статус; баш у то вријеме налазили смо

се на логоровању са својим јединицама. Међу нама јавила се

идеја да преко совјетских органа затражимо пријем код Тита.

Дато нам је обећање да ће наша молба бити предата Титу; на-

ду за пријем изгубили смо били, јер се Тито налазио у Кијеву

и спремао за повратак у Југославију. Ноћу, стигла је обавијест

да је Тито одлучио да прими делегацију у Кијеву; одређена су

три наша официра и авионом су хитно одлетјели за Москву;

227

из Москве је било проблема

са полијетањем јер је било

невријеме, али је совјетски

пилот успио да узлети и да

пребаци официре у Кијев;

био је то такорећи задњи час

пред Титов повратак у Ју-

гославију.

Разумљиво је са каквим нестрпљењем и неизвјесношћу

смо очекивали долазак наших другова. Када су стигли оку-

пили смо се и будно пратили њихов извјештај. Детаљно су

нам испричали о току разговора, казали да их је Тито добро

примио и истако да он југословенску емиграцију дијели на

три групе: у прву и другу групу сврстао је политичаре и вој-

не бјегунце из Југославије који су се активно бавили подри-

вачком дјелатношћу против земље; они треба да одговарају

за своја дјела и њима ће се судити; у трећу групу сврстао је

омладинце, студенте и нас младе питомце упућене на шко-

ловање у Совјетски Савез, који се 1948. године нијесу врати-

ли у домовину, постали су совјетски грађани и официри и у

емиграцији нијесу радили против земље. Тито је рекао да се

ми слободно можемо вратити; обећао је да ћемо бити

примљени у армију, али да ће бити тешкоћа са обезбјеђењем

станова за повратнике, јер економска ситуација у земљи

није повољна. За све нас ове вијести су биле право охра-

брење и реална нада за наш повратак у домовину. Ускоро

смо званично упознати са текстом потписане међудржавне

конвенције о држављанству и тако нам је почео тећи рок од

228

године дана за одлучивање о повратку у Југославију или

останку у СССР-у.

Послије обнове совјетско-југословенских односа почело је

приказивање југословенских филмова у совјетским биоско-

пима. У Татишћеву је био биоскоп, а филмови су се прикази-

вали и у Дому армије; на репертуару је стигао наш филм У

мрежи. Нина и ја смо пошли да га гледамо. Узбуђења и задо-

вољства није фалило када су се у филму појавили кадрови:

Светог Стефана, брацере, фортунала, ликови знаних Будва-

на, Жарка, обученог у церади, како под кишом и таласима

управља кормилом брода; ту су Бела, Јово и још неколицина,

чијих се имена не сјећам. Гледај то је моја Будва, то је мој за-

вичај, то су моји земљаци, - усплахирано сам рекао Нини; био

је за мене то незабораван доживљај: налазио сам се неколи-

ко хиљада километара далеко од родног мјеста; седам годи-

на је прошло да га видио нијесам и ето, не у сну, оно се из-

ненадно појавило на екрану у пуном сјају и љепоти; пробу-

дила се у мени јака жеља да се што прије вратим у завичај.

229

Повратак у Југославију, августа 1957.

Послије маршалове посјете Совјетском Савезу за мене није

било дилеме: вратити се у Југославију или остати у СССР-у;

коначно сам се одлучио за повратак. Остварити ту жељу није

било лако и једноставно: нијесам био сам, имао сам породи-

цу за коју сам био нераскидиво и судбински везан; истина је

да сам жарко желио да се вратим, али је истина била да моја

супруга Нина мора оставити своју домовину и родбину, на-

пустити посао, ићи у неизвјесност. А неизвјесност за нас по-

вратнике, заиста је и постојала; догађаји који су услиједили

утицали су да је код многих спласнуло почетно одушевљење

за брзи повратак: сумњу је изазвала изјава амбасадора Ју-

гославије у Москви који је демантовао тврдње наших офици-

ра да им је Тито обећао ступање у Југословенску народну

армију, рекавши да о томе нема говора; негативни утицај на

наше одлучивање о повратку имао је секретар амбасаде, који

се према нашим официрима који су посјећивали амбасаду у

Москви ради добијања информација за оформљење докуме-

ната за повратак понашао одбојно, готово непријатељски; у

међувремену је дошло до револуционарног врења у Мађар-

ској; совјетске трупе су у октобру мјесецу 1956. године интер-

венисале и наступило је захлађење у односима између Ју-

гославије и Совјетског Савеза; неповољне вијести о пријему

у Југославију стизале су од наших другова који су се први

231

вратили. Ипак све

то није утицало на

мене да промјеним

одлуку и да останем

у СССР-у; сматрао

сам да су то пролаз-

не тешкоће и неспо-

разуми и да ће бити

ријешени у доглед-

Наша породица пред одлазак за Југославију

но вријеме; међу-

тим, Нина се двоумила; била је на великим мукама и иску-

шењима, није јој било лако да се одлучи за одлазак у Југосла-

вију, било је у томе много непознаница. Но послије свега

побједила је наша воља да се не раздвајамо; да наставимо

породични живот; да као до сада дијелимо судбину заједно.

Мојима у Будви сам саопштио одлуку да се враћам са поро-

дицом и од њих добио пуну подршку са добродошлицом за

све нас, што је и те како било важно за мене и нарочито за

Нину са Милорадом.

Знајући да у Југословенску армију нећу бити примљен,

а у то вријеме друге професије нијесам имао одлучио сам

да замолим југословенске власти да ми као југословенском

држављанину одобре останак у СССР-у још двије године,

колико ми је било потребно да завршим студије историје

на универзитету у Саратову и да се након тога вратим у Ју-

гославију. Молбу сам упутио Југословенској амбасади у

Москви; више пута молио за одговор, два пута лично дола-

зио у амбасаду, али одговор из земље није стизао; речено

232

ми је да ако желим могу да се вратим одмах. Било ми је

јасно да ово одуговлачење треба да схватим као неодобра-

вање моје молбе и ја сам од даљег чекања одустао: почели

смо се и ми спремати за одлазак; било је то почетком љета

1957. године; неколико мојих другова са породицама већ су

отпутовали.

Команду пука сам обавјестио о својој жељи да се вратим

у Југославију и у складу са постојећим прописима покренут

је поступак за моје пензионисање из редова Совјетске ар-

мије; у вези са тим предао сам дужност командира батерије

и постављен сам на дужност помоћника начелника штаба

дивизиона; на тој дужности сам и пензионисан.

Како ми је враћено југословенско одликовање? У јеку

међудржавног и партијског сукоба педесетих година покре-

нута је акција у Совјетском Савезу и земљама источног бло-

ка да се сви носиоци југословенских одликовања која им је

додјелио Тито јавно одричу од њих и враћају их назад. У

штампи је почело систематско објављивање имена Југосло-

вена који су вратили своја одликовања; враћању ордена при-

дружили су се и руски војни ветерани које је одликовао Ти-

то. У нашем пуку било нас је неколико који смо имали ју-

гословенска одликовања, сви смо потписали изјаву о одри-

цању од ордена и предали одликовања политичком одјелу

на даљи поступак. Тако сам ја остао без мог ордена Заслуге

за народ. Прошло је од тада било пуних шест година и ја сам

на орден био заборавио; одлучио сам да се враћам кући и

припремао се за повратак, кад ме једног дана позвао на раз-

говор замјеник команданта пука по политичкој линији, по

233

чину пуковник, право му име не памтим, али се сјећам да

смо га звали пуковник Помаш. Био је то представник старе

гарде политкомесара, много добар и увиђаван политички

радник, који се управо спремао за одлазак у заслужену ми-

ровину. Надимак помаш је добио по томе што је врло често

употребљавао узречицу помаш, као скраћени облик ријечи

поњимаеш. Нијесам знао што ме зове; послије прописног

представљања сјели смо и пријатељски разговарали. Почео

је пуковник издалека: говорио о грешкама које је Стаљин на-

правио према Југославији; о Титу као великом борцу против

фашизма, о вјековном пријатељству између наших народа,

о његовом убјеђењу да ће СССР и Југославија у будуће ићи

заједно у изградњи социјализма и комунизма и да се нада

да ћемо и ми, совјетски официри, када се вратимо у домови-

ну бити на тој линији; одао ми је и лично признање за мој

успјешан рад у Совјетској армији. Послије те идеолошко-по-

литичке увертире каже ми: Знаш Лукетићу, ти си, заједно са

твојим земљацима, прије шест година одрекао се ордена којим

те је Тито наградио; сада је дошло вријеме да тај орден примиш

натраг. Изненађен овим предлогом рекох: Како могу прими-

ти орден натраг када сам се њега одрекао, када је он враћен у

Југославију; без обзира што сам тада био у заблуди, ја се данас

стидим што сам то урадио. Пуковник је почео да ми објашња-

ва да наша одликовања нијесу враћена у Југославију; цијело

вријеме чувала су се у штабу корпуса и он је добио задатак

да нам их врати; не прихватајући моје одбијање да примим

орден, отворио је сеф, извадио моје сребрнасто одликовање

и званичним тоном уручио ми Орден заслуге за народ.

234

Како сам се партијски раздужио? Мој повратак у Југосла-

вију подразумјевао је и престанак чланства у Комунистичку

партију Совјетског Савеза. Зна се да је КПСС била жила ку-

цавица ове огромне и јаке државе; била је то јединствена,

елитна, кохезиона, престижна и привилегована организа-

ција, руководећа снага совјетског система; утемељена на

строгим партијским принципима које је Лењин, као њен

оснивач и теоретичар дефинисао; није било области у живо-

ту земље да се Партија није питала и да се одлуке и закључ-

ци њених органа нијесу спроводили, да нијесу били оба-

везујући за институције власти почев од Савезне владе, број-

них министарстава, републичких влада и органа, крајева, об-

ласти, градских и рејонских совјета; привредних предузећа,

образовних, научних и културних институција, здравства,

спорта итд; петогодишњи планови развоја као и сва друга

документа битна за државу претходно су разматрана на пле-

нумима Централног комитета и тек након тога упућивана

на усвајање Влади и Врховном совјету. Мада је у Совјетској

армији важио стриктни прицип јединственог командовања

и субординације, Партија је имала утицајну улогу, посебно

у идеолошко-пропагандној дјелатности и кадровској поли-

тици; у јединицама су постојале партијске организације, а

од батерије и више постојали су замјеници командира по

политичкој линији; осим тога ријетко се на руководећим

мјестима могао наћи ванпартијац. На партијском састанку

саопштио сам одлуку о повратку у домовину, образложивши

то обновом пријатељских односа између Југославије и СС-

СР-а и чињеницом да су неосноване биле оптужбе против

235

моје земље и њеног руководства, а те оптужбе у које сам ја

повјеровао, биле су и једини разлог што се 1948. године није-

сам вратио у домовину. Партијска организација је прихвати-

ла моје образложење и мој захтјев за престанак чланства у

КПСС; по процедури коначно рјешење о мом напуштању

партије требао је донијети Партијски биро при Приволш-

ском војном округу у Кујбишеву; тамо сам морао предати и

своју партијску књижицу. Специјално за то отпутовао сам из

Татишћева у Кујбишев и званично предао партијску књижи-

цу; у писменој изјави, коју сам написао и приложио, образ-

ложио сам своју одлуку о повратку у Југославију: истакао

сам своје увјерење да ће се односи између наших земаља у

будуће развијати на традиционалном и братском пријатељ-

ству, искованом кроз заједничку антифашистичку борбу на-

ших народа; да ће се темељити на равноправности, пошто-

вању суверенитета и не мјешања у унутрашње послове дру-

ге земље; са своје стране ја ћу, као бивши члан КПСС и совјет-

ски грађанин, увјек остати вјеран тим принципима и том

завјету. Са пуно права могу тврдити да сам ја као југосло-

венски грађанин и моја супруга као совјетски, а данас руски

поданик, кроз наш дугогодишњи заједнички живот и рад у

Црној Гори узорно поштовали ова начела.

Наредбом Министра одбране СССР-а од 3. јула 1957. годи-

не демобилисан сам из редова Совјетске армије у звању ка-

петана прве класе и након тога скинуо војну униформу и

обукао цивилно одјело. Као демобилисани официр у цивил-

ном одјелу долазио сам у пук и свршавао послове везане за

повратак: добио сам документа о раду у армији; новчану

236

отпремину и бесплатну карту до Београда за мене и поро-

дицу. Једнога дана позван сам у пук на разговор; руковод-

ство ми је саопштило да располажу подацима да југословен-

ске власти лоше поступају са официрима повратницима и

да ја, ако желим да останем, без обзира на то што сам демо-

билисан, могу се поново активирати. Захвалио сам на пону-

ди, одбио је, рекавши да је моја одлука о повратку у Југосла-

вију коначна. Иначе моји претпостављени према мени били

су у свему коректни и ничим нијесу ометали мој повратак.

Са мајком сам често размјењивао писма, консултовао се

што је најбоље да донесемо са собом. Ми смо имали доста

уштеђеног новца; уз то совјетске власти су нам омогућиле

да наплатимо обвезнице за зајам, тако да сав тај новац није-

смо могли ни потрошити. Знајући да моји родитељи веома

скромно живе: отац и мајка нијесу примали пензију, успио

сам да им у току године шаљем скромну мјесечну помоћ у

доларима. Послије дугих припрема за одлазак, наступио је

24. август 1957, дан испраћаја из Татишћева; до тада сам ја

са супругом долазио на станицу да пратим другове који су

одлазили у домовину, а сада је дошао ред на мене; био сам

посљедњи од Југословена који су одлазили из Татишћева;

овога пута пратили су ме само они који су остали да живе у

СССР-у. У Москви смо одсјели били у војном хотелу и задр-

жали се три дана; за то вријеме требало је моја и Нинина

документа овјерити у Министарству правде и у Југословен-

ској амбасади; купити доста ствари, спаковати их, предати

на царињење и упутити у Југославију. У свему томе помагао

ми је шурак Васја, тако да смо све послове око овјере

237

докумената и паковања ствари извршили на вријеме и уред-

но. Из Москве сам послао телеграм мојима у Будву и обавје-

стио их када стижем у Београд; знао сам да ће ме брат Сте-

ван сачекати у Суботици. Испраћај на жељезничкој станици

у Москви био је са сузама: мајка Јевдокија Михаиловна, Ни-

нин брат Василиј, рођак Иван са супругама и рођака Јулија

испратили су нас са зебњом; 27. августа 1957. године, у пред-

вечерје возом отпутовали смо Нина, Милорад и ја за Бео-

град. У Кијеву нас је чекала Нинина сестра од ујака Антони-

на; са њом смо се поздравили и наставили пут возом који је

трајао безмало два дана и двије ноћи; у Чопу, граничном

прелазу, опростили смо се од совјетске земље; у Будимпеш-

ти видјели свјеже трагове совјетске интервенције.

У јутарњим часовима 29. августа стигли смо на југосла-

венску границу; мађарски граничари су нам визирали па-

соше; воз је полако прешао границу, зауставио се, и ми смо

били у Југославији; у наш купе ушли су граничари и цари-

ници; прегледали су пасоше и мени наредили да сиђем са

воза; Нина и Милорад остали су у купеу сами; повели су ме

у полицијски уред; успио сам успут, са растојања тридесе-

так метара, видјети Стева, викнути му у којем вагону и ку-

пеу су Нина и Милорад и воз је ускоро отишао. Отприлике

два сата сједио сам и чекао што ће се даље са мном деша-

вати; позвали су ме у канцеларију и рекли ми да могу да

идем и да се јавим у Министарство унутрашњих послова у

Титограду. Сјео сам на први воз и стигао у Нови Сад; ту сам

морао чекати други воз за Београд и за то вријеме разгле-

дао сам Пољопривредни сајам. Негдје послије подна стигао

238

сам у Београд и почео тражити моје: више пута обишао сам

зграду жељезничке станице, преко станичног звучника по-

зивао их да се јаве на шалтер за информације; тражио их у

оближње локале око станице, питао таксисте, али све без

успјеха, њих нигдје није било. Нашао сам се у чуду, што да

радим? Плашио сам се да одем са станице, мислећи да они

могу доћи да ме траже, а и гдје да одем нијесам знао; у џе-

пу сам имао неких двјеста динара и то је било све од новца

у готовини.

Од раног јутра ништа нијесам јео и пожељех да на брзину

нешто поједем; преко пута станице налазио се неки бифе,

чини ми се да се звао Балкан; ушао сам у њега, сјео за сто и

конобар ми је за јело препоручио шкембиће; сјећам се пор-

ција је коштала деведесет динара и то је утицало да то јело

и изаберем; рачунао сам да ми остаје још сто динара и са

тим парама моћи ћу телефонирати у Будву и питати да ли

се Стево јављао. У тим размишљањима појавио се и конобар

носећи јело и стављајући га испред мене: наприје мирис

који сам осјетио а затим изглед јела на тањиру потврдили

су ми да сам за ручак добио дроб. Упитах се да ли је могуће

да послије толико година мој први ручак у Југославији буде

дроб или трипе, како се код нас у Будви то јело назива? Ријеч

шкембићи за мене је била непозната. У нашој кући мајка је

знала да спрема ово јело; отац га је радо јео, а ми дјеца не,

поготово ја, нијесам га могао очима видјети, нити мирис ње-

гов подносити. Шкембићи на столу су били са куваном кр-

толом: узео сам кашиком неколико комада кртоле, појео

парче хлеба, платио и изашао напоље.

239

Тражио сам и нашао пошту, звао моје у Будву; јављају ми

да су сви здраво стигли дома. По доласку у Београд Стево је

носачима дао адресу на коју ће донијети куфере; унајмио

фијакер и одвео моје да се одморе и часте код његових нај-

бољих ратних другова: Воја, вишег официра ЈНА, и његове

супруге Душанке, који су становали у Булевару револуције,

нешто даље од Вуковог споменика. Након тога они су авио-

ном одлетјели у Титоград и колима се пребацили у Будву.

Смирио сам се и упутио код Стевовог друга Воја. Пролазећи

поред Народне скупштине, у паркићу преко пута, случајно

наиђох на неколико познаника, повратника из СССР-а; сви у

један глас рекоше: Што си долазио, писали смо да се више ни-

ко не враћа, овдје нас слабо примају, неколицина су побјегли на-

траг ... Није ми био пријатан овај сусрет; рекох им да се ја не

кајем што сам се вратио и да сјутра одлазим за Будву. Војо и

Душанка примили су ме у кућу као да сам им најближи род,

богато ме угостили и оставили на спавање; не могу им то

никада заборавити. Сјутрадан смо Војо и ја са куферима от-

путовали возом, преко Сарајева за Херцег Нови, а бродом

наставили за Будву; послије десет година вратио сам се у

завичај; на Пизани се окупила родбина да ме дочека; нашао

сам се у загрљају мојих најмилијих.

На други дан морао сам отпутовати у Титоград и јавити

се УДБИ. Смјестили су ме у њиховом прихватилишту у Љеш-

копољу и ту сам провео петнаестак дана. У соби сам спавао

са једним младим Албанцем који је побјегао из Албаније;

није знао ни један језик осим матерњег и зато смо вријеме

проводили у ћутњи. Исљедници су ме детаљно испитивали

240

о моме раду и политичким активностима у Совјетском Са-

везу и интересовали се о стању и приликама у тој земљи.

Међутим боравак у прихватилишту се одужио; војни исљед-

ник који је требао да ме саслуша није долазио; забринути

што је са мном моји су интервенисали и одлуком министра

унутрашњих послова Црне Горе ја сам пуштен кући.

Када си странствовао и вратио се кући, дим отаџбине ти је

сладак и пријатан - каже Грибоједов јунак у дјелу Невоље због

памети; за разлику од њега, који се послије повратка у Ру-

сију разочарао животом у домовини и повикао: Кочије, ко-

чије ми дајте, - ја сам бацио сидро у мојој Будви и нераски-

диво се везао за завичај.

241

Епилог I

Написао сам, како памтим и умијем, причу о моме жи-

воту у Русији; није лако на основу сјећања описивати врије-

ме у којем си живио прије више од педесет година, посебно

не, ако желиш да будеш искрен према себи и другима; ако

настојиш да као свједок и учесник у догађајима кажеш ис-

тину о тадашњим збивањима без подешавања данашњем

времену, већ онако како си их тада видио, оцјењивао, тума-

чио, доживљавао и на крају како си поступао. У суштини

ово је прича једног старијег човјека о томе како је као мла-

дић из малене Будве послат у децембру 1944. на школо-

вање у Београд, а затим у Совјетски Савез; како се тамо на-

шао у вртлогу политичког сукоба 1948; како је тамо живио

и радио све до повратка у домовину августа 1957. године.

У записима сам покушао оживјети вријеме моје младости,

вријеме заноса, тежњи и борбе тадашњих генерација за

успоставом новог праведног друштва, друштва једнакости,

правде и слободе за све људе овога свијета. Тим путем у

младости нијесам кренуо зато што сам био гладан, што сам

живио у неимаштини, што сам желио да за себе нешто от-

мем од другога.

Пред реалношћу насталих промјена у свијету и краха јед-

не утопистичке идеологије милиони људи опчињени су

243

тежњом за стицањем и уживањем материјалних добара. Ја

том кругу нијесам никад припадао; са друге стране свјестан

сам многих младалачких заблуда, неостварљивих идеолош-

ких замисли и идеја и не сматрам себе недосљедним што

више томе не робујем.

Пишући ове записе о свом животу у Русији невољно се

присјећам њене некадашње снаге и величине: њених оружа-

них снага које су извојевале побједу у великом Отаџбинском

рату и спасиле човјечанство од Хитлерове фашистичке најез-

де; њених успјеха у освајању свемира и много, много других

великих открића и достигнућа на пољу науке, културе,

умјетности, образовања, спорта и других дјелатости, које су

задивиле свијет; годило ми је што сам и ја, заједно са мојом

супругом, у то вријеме био дио те заједнице. Тешко смо у

дому доживјели распад Совјетског Савеза, економске и

друштвене потресе који су ову земљу довели до сиромаштва

и губљења статуса свјетске велесиле, што је индиректно ути-

цало и на разбијање Југославије.

Никада нијесам могао замислити случај који ми се до-

годио у Будви прије десетак година. Било је то вријеме

санкција; испред будванског пазара, у љетње доба, дола-

зили су руски туристи и продавали разне предмете тех-

ничке робе и одјеће. Пролазећи туда једнога дана запазих

троје младих: једну дјевојку и два момка; продавали су

разне дрангулије; дјевојка је била огрнута совјетским офи-

цирским мундиром са еполетама капетана прве класе;

бијаше то оригинал, тачно онакав какав сам га ја, у своје

вријеме носио. Зађох позади њих и на руском упитах:

244

Продајете ли мундир? Да, кошта четрдесет долара, - одго-

ворише ми. Рекох им да сам био официр Совјетске армије;

да сам носио такав мундир са еполетама; да сам запањен

да ту робу износе из земље и продају на пијаци. Један од

момака ми на то рече: Да, уважени господине, времена су се

промјенила.

245

Епилог II

Прошло је петнаест година од када сам написао и објавио

прво издање књиге Записи из Русије. Нијесам очекивао да

ће књига наићи на тако добар пријем и код критике и код

читалаца. Моји пријатељи, познаници, родбина читали су и

хвалили књигу на велико. За мене је била највећа награда

када су ми бројни читаоци казали да су је прочитали у јед-

ном даху. Интересовање за књигу показали су и медији: на

интернету и у виду фељтона у девном листу Република

објављен је пуни текст књиге Засписи из Русије.

Од изласка првог издања десиле су се велике промјене у

мом породичном животу: велику радост ми је донијело

рођење мог другог унука Петра; а у међувремену сам постао

и прађед – моја унука Милена добила је сина Луку. Но, уз

радост доживио сам и тугу - прије седам година преминула

је Нина Александровна, моја драга и вјерна супруга са којом

сам у браку провео педесет осам незаборавних година.

Велике промјене су се десиле и у Русији – земљи моје

младости. У Епилогу I писао сам о распаду Совјетског Саве-

за, и о томе како смо ја и моја супруга лично доживјели тра-

гедију која је задесила ту велику и снажну земљу. У вријеме

предсједника Јељцина Русија је доведена на ивици распада,

краха економије, пада животног стандарда.

247

Данас, петнаест година послије тих тешких времена, Ру-

ска федерација, под руководством предсједника Путина, вра-

тила се на свјетску позорницу као велика сила; ојачала је

своју економију, нарочито своје оружане снаге које пред-

стављају гарант њене независности.

Колосалне промјене у Руској федерацији одразиле су се и

на јачање веза између наших земаља: у Црној Гори уложена

су велика средства у инфраструктуру и стамбену изградњу;

велики број руских туриста сваке године посјећује Црну Го-

ру; у Црној Гори стално борави око петнаест хиљада руских

грађана, који доприносе развоју туристичке привреде и

представљају прави ослонац за унапређивање и јачање

међусобних веза.

Народна библиотека у Будви одлучила је да у сусрет мом

јубилеју - деведесет година живота и шездесет година пу-

блицистичког и научног рада - изда у једном тому књиге:

Записи из Русије и Ђедова причања и унукове приче . За ово, друго издање Записи из Русије , нијесам ништа мјењао у тек-

сту, осим што сам написао и додао на крају књиге текст -

Епилог II.

248

Ђедова

причања

и унукове

приче

249

Лука и ја

Лука Лукетић је мој унук; име је добио по

мом оцу Луки; он је старији син мога млађег

сина Владимира - напунио је дванаест годи-

на. Лука је завршио шести разред америчке

школе у Београду, у којој се настава обавља на

енглеском језику; успјешан је и радознао уче-

ник, и ја сам веома поносан на њега. Нас

двојица се волимо, лијепо се сла-

жемо и вјерујемо један другоме.

Ја, Лукин ђед – Мирослав Лу-

кетић, напунио сам осамдесет

три године. Живим у Будви, ту

сам и рођен. Моји унуци - Лу-

ка и Петар воле када им ја при-

чам доживљаје из мог дјетињ-

ства и дјечаштва, и то ме подста-

кло да нека причања запишем.

Рекао бих да су та при чања

утицала на мог унука, да

су побудила његову

машту и подстакла га

да на енглеском јези-

ку напише своје приче

и донесе их из Београ-

да у Будву.

Лука Лукетић

251

Лукине приче су ми се допале, и ми смо ру-

ковањем и стиском руку потврдили договор

да заједно објавимо моја причања и његове

приче. Тако је настала друга књига из едиције

„Из породичног албума.“

Будва, августа 2010.г.

М.Л.

Мирослав Лукетић

252

Мирова причања

253

254

Прича унуцима – Луки и Петру

I

Винчерстерка моје бабе Станице

Мој ђед Томо Лукетић, прађед вашег оца

Владимира а ваш чукунђед, прије више од

стотину година живио је у Америци – у Мек-

сику. Бавио се пољопривредом и трговином;

имао плантаже поморанџи и продавнице хра-

не. Радећи заједно са својим братом Илијом,

стекли су лијепу имовину и зарадили доста

новца. Илија се тамо разболио и умро, а Томо

се вратио у завичај и настанио у Будви. Ту је,

у близини Старог града, оградио врло лијепу

и пространу кућу – вилу; у њој је живио и на-

ставио да се бави трговачким пословима. По-

ред имања, које је од очевине наслиједио у

Светом Стефану, купио је доста земље у Бу-

дви и тако постао велики посједник. Својим

радом, поштењем, богатством и доброчин-

ствима која је чинио, сврстао се међу нају-

гледније људе овога краја. Томо је био ожењен

са Станицом Лукетић, рођеном Зеновић, из

Режевића. На њихову велику жалост, нијесу

могли имати дјеце. Томо је умро у Будви 1927.

255

године, неколико мјесе-

ци прије него сам се ја

родио. Опијело на ње-

говој сахрани служило

је девет свештеника.

Прије смрти Томо је

сачинио завјештање,

ко јим је одредио да се

од његове цјелокупне

непокретне имовине

уста нови „Заклада То-

ма Лукетића и његове

жене Стане“- за шко-

ловање дјеце из Будве

и Паштр овића и то

првен ствено дјеце из

породице Лукетић. Ба-

ба Станица је наджи-

вјела ђеда Тома три-

десет година. Била је

то веома лијепа стари-

Томо Лукетић са

ца, увијек дотје рана, чиста и у памет бистра.

супругом Станицом

Волио сам бабу Станицу, а она мене још

више - био сам њен љубимац; често сам као

дијете долазио код ње кући, увијек ме лијепо

дочекивала и чашћавала бомбонима, крокан-

том и конду њатом, коју је сама изврсно пра-

вила. До бијао сам од ње и мање поклоне,

256

нарочито када бих је послушао и донио јој

неку ствар, која јој је требала. Радо сам слу-

шао њене приче о животу у Мексику, о ње-

ним путовањима по свијету, и о родбини. Ја

сам као дјечак страствено скупљао марке, а

баба Станица је примала доста писама из

Америке, Бугарске, Турске и других земаља,

те ми је марке са њих давала. Са бабом Ста-

ницом је стално живјела Вице, служавка, ро-

дом из Далмације, добра и вриједна жена.

Вила Тома Лукетића

Без Вице баба не би могла живјети: она је

срушена послије

одржавала кућу, ишла у куповину, држала

земљотреса

краву, уређивала башту у којој је било доста

1979. године

257

неранаџа; сјећам се једне врсте која је унутра

била црвене боје; било је доста мандарина и

лимуна, затим мендула, дуња и другог воћа.

Кућа је била окружена зеленилом: двије ве-

лике палме испред куће, биле су препо-

знатљиви знак дома, а мноштво домаћих со-

рти ружа розе боје, својим изгледом и наро-

чито мирисом, привлачиле су пажњу про-

лазника. Знам да је Вице листове ових ружа

стављала у ракију...

Баба Станица је вољела сједјети на тераси

са каменом балустрадом, одакле се пружао

лијеп поглед на Будву и околину. Пошто је

ријетко излазила из куће, са терасе би често

разговарала са познаницима који би јој се

јављали пролазећи поред њене куће. Једнога

дана, по Вици, поручила је мојој мајци да би

вољела да дођем код ње јер жели да ми неш-

то да. Имао сам тада дванаест година, и био

сам ученик другог разреда Грађанске шко-

ле у Будви. Предосјећао сам да ће ми се

нешто лијепо десити, и журећи сам оти-

шао код ње.

Узбуђен, ушао сам у кућу, попео се ши-

роким степеницама на спрат и нашао се у

предсобљу, испред раскошног огледала са

златним изрезбареним оквиром. Увијек ка-

да сам долазио овдје, волио сам огледати се

258

у овом огледалу, мјерити колико сам по-

Будва између два

растао, оцјењивати себе како изгледам.

рата - 1937. године

Баба ме радосно дочекала и повела у салон.

Била је то соба за пријем гостију, са лијепим

старинским намјештајем, са пуно слика на ро-

дољубиве и религиозне мотиве које је ђед То-

мо купио и волио: репродукције слика Паје Јо-

вановића „Други српски устанак“ и „Херцего-

вачко робље“, Чермакова слика „Рањени Црно-

горац“, икона „Свети Димитрије“- наша крсна

слава и друге. Вица је донијела сок од шипка

и кондуњату, а ја сам нестрпљиво чекао да ми

баба нешто важно каже.

259

„Знаш ли ти зашто ти је име Миро - упита

ме баба, поглади по глави и настави да сми-

рено говори: отац мог мужа, а твог ђеда

Тома, звао се Миро и ти си добио име

по њему, а твој старији брат Стево је

добио име по твоме ђеду Стијепу – То-

мовом брату од стрица. Ти и Стево сте

сада једини мушки потомци паштров-

ског братства Лукетићи.“

Сједио сам на столици, гледао ба-

бу и не трептећи очима памтио сва-

ку њену ријеч. „Значи ја се зовем

Миро по мом прађеду Миру“ – ре-

кох. Баба Станица то потврди и на-

стави: „Поручила сам ти да дођеш

код мене јер сам наумила да те да-

рујем: Томо је из Америке донио

вриједни и лијепи џепни златни сат, са

златном колајном. Сат је носио у малом

џепу прслука, а колајна, за коју је био

причвршћен, висила је споља као украс.

Томова жеља је била да његов златни

џепни сат са златном колајном, послије њего-

ве смрти припадне једном од синова његових

синоваца - Петра или Луке. Петар нема дјеце,

а Лука има тебе и Стева. Ти си млађи син, но-

сиш име ђеда Мира и ја теби дајем сат са ко-

лајном; вјерујем да ћеш чувати успомену на

260

ђеда Тома“ - рече баба и из креденце извади

кутију са сатом и колајном, и даде ми је.

„Деда, а гдје ти је тај сат, да га видимо?“ –

упита ме Петар.

Како ђе је, ја сам га поклонио вашем тати, сат

је код њега, он га чува; златну колајну је једно

вријеме носио, као наруквицу – питајте њега.

Али, да завршим причу до краја: био сам

срећан што сам добио на поклон златни сат са

колајном и нијесам више ништа очекивао. Но,

баба је мислила другачије; дигла се са столи-

це, рекла ми да је мало причекам и отишла у

спаваћу собу.

Када је отворила врата собе појавила се др-

жећи у руци пушку „Винчестерку“!

Први пут сам тада видио ову пушку; мада је

од тада прошло седамдесет година, мада сам

учествовао у рату, био официр; мада добро по-

знајем и волим оружје - љепше пушке од ове

до данас нијесам видио.

„Ово је моја пушка коју ми је твој ђед Томо

купио када смо живјели у Мексику - на ранчу.

Са њом сам ја ловила препелице. Миро, од да-

нас ће то бити твоја пушка - ја ти је поклањам,

нека ти је срећна“ – рече баба: приђе ми, пру- Винчестерка бабе

жи пушку, и пољуби ме у чело.

Станице коју ми је

Радости мојој није било краја. Примих пуш- поклонила 1940.

ку у руке и баба Станица поче да ми показује године

261

како се са пушком рукује: како се пуни, како се

нишани и пуца, како се чисти, што се смије и

што се не смије радити са њом; донесе и даде

ми метке за пушку.

Са „Винчестерком“ сам као дјечак ишао у

лов на дроздовце, косовце, а богами сам са

њом гађао, са наше терасе, и врапце и голубо-

ве на околним крововима. Да бих остао неза-

пажен када бих излазио у лов у Госпоштину,

расклопио бих пушку на два дијела, замотао

је у папир или обавио крпом, да се не види

што носим. Само неколико мојих другова

знало је да имам пушку и радо су ишли са

мном у лов.

262

„Добро деда, кажи нам је ли ти твој та-

та бранио да идеш у лов и пуцаш из

пушке?“ – упита ме Лука.

Јесте, јесте, још како ми је бранио,

плашио се да не настрадам; зато сам

ја пушку крио и од њега и тајно

одлазио у лов.

Наступио је рат; дошла је ита-

лијанска војска и загосподари-

ла Будвом. Наређено је да сваки

ко посједује неко ватрено оружје

мора га предати Италијанима. Ја

сам своју „Винчерстерку“ сакрио

на шуфит куће, између дасака. Та-

ко је она преживјела рат. Послије

мог дугог странствовања и повратка

у Будву, пушку сам поново узео у руке,

очистио је, напунио са петнаест метака, коли-

ко стаје у њеном магазину и први пут, послије

много година, пуцао из ње на Бадње вече, уз

ложење бадњака, у нашој кући у Будви. Тада

си из ње први пут пуцао и ти Лука.

Казивање о „Винчерстерки“ бабе Станице

овим није завршено; наставиће причу о њој

моји потомци, онај коме је ја предам у руке, а

то је мој син Владимир.

„Кажи нам колико је живјела баба Станица,

што је било са њом? – упиташе унуци.

263

У Будви, на старом градском гробљу, иза

цркве светог Арханђела, стоје већ више од сто

година два камена споменика.

То су гробнице - вјечна почивала наших

предака: једну је направио ђед Стијепо, а дру-

гу ђед Томо. Баба Станица је умрла 1959. годи-

не, и почива заједно са ђедом Томом – завр-

ших причу мојим унуцима.

Будва, фебруара 2010.г.

Лујо

264

II

Апровизација

Овога љета купих нове сандале и, као што

сам се у дјетињству зорио са новим ципелама

које би ми родитељи купили, зажелих и сада,

у старости, да се похвалим и покажем нове

апостолке - коме другоме него мојим унуци-

ма, Луки и Петру. Али, њих тешко што ново

може посебно удивити; навикли су да им отац,

мајка, дједови, баке, прађедови и прабабе (има

их хвала Богу седморо), толико тога дарују да

су поклони за њих уобичајна и малтене свако-

дневна и краткотрајна пролазна радост и уз-

буђење. Тако и моје нове сандале не заврије-

дише њихову пажњу, али их нешто друго

на мени заинтересова, и Лука ме упи-

та: „Деда, зашто ти немаш нокта на

великом прсту леве ноге?

Обрадовало ме ово питање;

настојим да кроз кратка дру-

жења са својим унуцима, који

годишње једном долазе у Будву -

љетом и понекад зими - добијем при-

лику да их упознам са постојбином наше по-

родице, чији су они сада најмлађи потомци, да

265

заволе кућу својих предака,

да знају и чувају вриједно-

сти и углед дома и осјећају

се овдје као у завичају. Није

то баш лако постићи; сјајна

су они дјеца, паметна, нада-

рена и лијепо васпитана,

али сувише заокупљена

техноло шким виртуелним

играма, које данас домини-

рају у дјечјем свијету и, по

мени, отуђују дјецу од осје-

ћаја припадности породич-

ном кругу и завичају.

Да ли ће их мој одговор на

постављено питање заинте-

ресовати; да ли ће до краја

имати стрпљења да саслу-

шају моју причу, поготову

Главна улица, 2000. г.

млађани и не сташни Петар, који има само

шест година? Надам се да Лука хоће, он је једа-

наестогодишњак, радознао и емотиван дјечак.

Ево што сам и како одговорио својим уну-

цима:

Било је то давно, у доба мога дјетињства, ка-

да је стара Будва била мали приморски градић

опасан зидинама, унутар којих се одвијао жи-

вот њених малобројних житеља: ту сам се

266

родио, крстио, ишао у цркву, похађао школу,

играо се на пјацетама и трчао њеним кривуда-

вим и уским уличицама. Имао сам непуних

четрнаест година када је отпочео рат и када је

Будву, у априлу 1941. године, заузела ита-

лијанска војска. Ја сам у то доба завршио чет-

врти разред грађанске школе и за вријеме ра-

та, који је трајао четири године, више нијесам

похађао школу. Мој отац, а ваш прађед Лука,

био је трговац: имао је своју трговачку мјешо-

виту радњу и наша породица је од његовог ра-

да лијепо живјела. Но, сваки рат доноси не-

воље, страдања и патње, тако смо и ми усљед

тога што отац није имао посла запали у вели-

ке несташице: недостајало нам је хране, вре-

меном фалило нам је одјеће и обуће, и морали

смо се сналазити да би преживјели окупацију.

Моја мајка Драгица, а ваша прабаба, знала је

лијепо да шије и од старих хаљина, одјевних

предмета и другог материјала, умјела је на-

правити нове хаљине за моје сестре – Брану и

Зору и одјећу за мог брата Стева и мене.

Фалиле су нам ципеле и сандале, и морао

сам љетом ићи бос и често долазио кући са

раскрвављеним стопалима. Зато сам одлучио

да од дрвета правим сандале – звали смо их

„дрвењаче“. Како су оне изгледале и како сам

их правио? Пошто сам од малена волио да

267

радим са разним алатима које ми је отац ку-

пио, и са којим сам правио бродове, кућице,

разне украсне кутијице и играчке, није ми би-

ло тешко да смислим и начин како да напра-

вим и ципеле од дрвета. Нашао бих обичну да-

ску, дебљине око три сантиметра; ставио би

босу ногу на њу, прво једну па онда и другу, и

оловком на дасци обиљежио стопало. Затим

бих са шегом изрезао даску према забиљеже-

ном цртежу. Тако бих добио двије подлоге за

сандале – за лијеву и десну ногу. Но, на томе

није била готова подлога за будућу сандалу. Да

би моја сандала била угоднија за ходање, за

разлику од данашњих модерних кломпи и на-

нула, ја сам њену подлогу резао на мјесту гдје

се стопало савија при ходању. Тако сам добијао

два дијела подлоге, које је требало чврсто

Будва

спојити и омогућити да се ципела при ходању

савија и тиме да се лакше хода. Дошао сам на

идеју да та

268

два дијела спојим са метал-

ним бритвелама и видама,

које служе за причвршћи-

вање разних поклопаца,

мањих прозора и других

ствари. Када бих то успјеш-

но урадио, онда бих врх

дрвене подлоге мало са-

стругао са рашпом и подло-

га за ципелу била би гото-

ва. Сада је требало набави-

ти старе кожне каишеве, из-

резати их према величини

ноге, и причврстити за

дрвену подлогу – тиме је

моја дрвена сандала била

готова. Оваквих дрвених

сандала направио сам десе-

Врата од

так – за мене, брата, сестре, и за другове.

Пизане, 1951. г.

Лука ме прекину и запита: Добро деда, сада

нам реци што је било са твојим прстом, зашто

немаш нокта? Стрпите се мало, сада ћу наста-

вити са причом и одговорити вам – рекох.

Једног љетњег дана 1942. године обукао сам

моје „дрвењаче,“ и уз уобичајни звук клепе-

тања које оне изазивају ходањем по поплоча-

ним уличицама Старога града, упутио се из

наше куће у Његошевој улици према кући

269

Будва 1914. године

Будва 1926. године

270

Будва 1968. године

Будва 1998. године

271

Радовић, стотинак метара далеко, у којој се на-

лазио магазин са храном. Мајка ме тамо по-

слала да за нашу породицу подигнем „апрови-

зацију“. Апровизација је италијанска ријеч

која је означавала сљедовање одређене коли-

чине брашна, макарона, уља и соли коју су,

једном мјесечно, Италијани одобравали на-

шим житељима да би надомјестили велику

несташицу хране која је у то ратно вријеме

владала. Мада је количина следовања била

веома скромна и зависила је од броја чланова

породице, апровизација је за нас била и те ка-

ко значајна. Када сам дошао до магацина, пред

вратима је већ чекало десетак грађана - ја сам

био посљедњи у реду.

Будва 1935. године

272

Као и сада, и у мојем дјетињству, роба у Ста-

ри град се превозила ручно или са колици-

ма. Било их је разних: на четири точка,

које смо звали карић, а она на два ве-

лика точка са гвозденим обручима

које смо звали кар. Обично је робу

превозило неколико сиромашних бес-

кућника - радника којима је то била

једина зарада за живот. Један од њих

звао се Вале, увијек необријан, прљав,

слабо одјевен и ријетко тријезан, јер све

што је зарађивао у кафанама би попио.

Баш тога дана, када сам ја стојао у ред че-

кајући да подигнем апровизацију, наишао је

Вале са својим каром натовареним намирни-

цама. У уској уличици он је кривудаво гурао

кар, а ја сам се прибио уза зид да бих га про-

пустио. Није ми то помогло: његов десни то-

чак прешао је преко врхова мојих дрвених сан-

дала и преко два моја велика прста на лијевој

и десној нози.

Ух, деда мора да те то страшно забољело –

рекоше моји унуци.

Да, још како; сјећам се, вриснуо сам из свега

гласа, сузе су ми потекле од бола, крв је текла

из мојих прстију, оба нокта су ми ту отпала.

Људи су ми помогли, скунули са ногу дрвења-

че и однијели ме кући. Убрзо је дошао љекар,

273

превио ми прсте и неколико дана сам морао

мировати и не излазити из куће.

Но, на томе нијесу престале моје муке. Нови

нокти на нози су почели помало да расту; на

десној нози нови нокат је растао правилно, а

на лијевој није - и морао сам ићи у болницу

да ми га операцијом изваде. Оперисао ме је-

дан италијански војни хирург, капетан по чи-

ну; сјећам се да је имао велики грбави нос. Хи-

рург ми је уклонио коријен нокта и рекао да

га више нећу имати. Тако је и било, послије

мјесец дана скинули су ми завој и мој велики

прст на лијевој нози био је без нокта.

Тако ја тога љетњег дана, прије скоро седам-

десет година, не подигох апровизацију, изгу-

бих моје дрвењаче и остадох без нокта – завр-

ших причу унуцима.

Будва, фебруара 2010.г.

ЛУЈО

274

III

Сломљена демижана

Ко данас зажели у Будви да поједе свјежу и

укусно припремљену рибу, може отићи у ре-

сторан „Демижана“ код Вида Маркићевића -

власника овог познатог локала и биће сигур-

но задовољан. Тако и ми, једног септембар-

ског дана, породично, пођосмо на рибу

код Вида. Бијаше нас осморо: ја са су-

пругом Нином; син Милорад

са кћерком Миленом - мојом

унуком; син Владимир са

супругом Лидијом и са си-

новима - мојим унуцима –

Луком и Петром. Уз добру

рибу иде и добро вино; уз

добро вино иде и добро рас-

положење и приче није фа-

лило.

Ја знам понекад да претје-

рам са причом, здравица-

ма, пјевањем, можда и

разметањем иску-

ством и наравоу-

ченијима;

275

знам да се понекад и понављам, и да могу би-

ти досадан, али што се ту може: стар сам човјек,

треба ме отрпјети, мијењати се не могу...

У „Демижани“ сам држао „банак“; радовао

се породичном окупљању које је данас ријет-

ко, доста причао, и по обичају, када мало по-

пијем, пјевушио старе руске пјесме. Не грије-

шим ако кажем да моја унучад то толеришу,

и са пажњом ме слушају.

„Добро деда, кажи нам што значи

ријеч „демижана“ – зашто се тако зо-

ве овај рибљи ресторан ?“ – упита ме

Лука.

Ти би могао то да знаш јер је то

енглеска ријеч „demi-john“ која

се одомаћила код нас у При-

морју; ми је изговарамо као „де-

мижана“, а означава већи стаклени

суд од три и више литара, оплетен за-

штитном ликом са дршком за ношење. У де-

мижани се држи вино, ракија, маслиново

уље, а служи и за ношење воде; ријеч лијепо

звучи, и прикладан је назив за овај ресторан

– одговорих Луки.

Посјета ресторану „Демижана“ подсјетила

ме на један доживљај из дјетињства и надах-

нула да га, послије повратка кући, испричам

мојима. Ријеч је о једној сломљеној демижани.

276

Августово љето 1942. године бијаше суво и

врело, жаропечина не да дисати. Није било

боље ни са слободом: послије офанзиве Ита-

лијана на Поборе и пораза партизана у борби Будва, април 1979. г.

на Паштровници, окупатор кренуо са хапшењи-

ма илегалних чланова и симпатизера народ-

ноослободилачке борбе у Будви. Тада су у гра-

ду постојала три истражна затвора: један у

згради Суда - у приземљу куће Новаковића -

на мјесту данашњег новог хотела „Могрен“;

други је био у градској тврђави, а трећи у Упра-

ви италијанске полиције, која се налазила у

кући данашњег Градског музеја у старом гра-

ду. То су била мјеста гдје су наши људи били

подвргавани разним мучењима и тортурама.

Један од „лакших“ начина приморавања уха-

пшених да проговоре и одају своје другове -

био је и рицинус. Карабињери – тако су се зва-

ли италијански полицајци - ухапшене би си-

лом тјерали да попију већу количину рицис-

нуса, које је код њих изазивало мучнину, про-

лив и повраћање.

Пошто су затвори били препуни затвореника

Будва,

фашисте су организовали логоре ван Старог

15. април 1979. г.

града. Тако се један логор налазио у Будван-

ском пољу, преко пута Манојловићеве куће,

око двјеста метара удаљен од мора - тачно на

мјесту гдје се данас налази сала Јадранског

277

сајма. Била је то приземна бетонска грађевина,

са више просторија гаражног типа, окружена са

свих страна са неколико високих редова бодљи-

каве жице. Улаз у логор био је са јужне стране

– према мору; ту се налазила и италијанска по-

стаја која је обезбјеђивала логор. Одавде су Ита-

лијани затворенике одводили у главни сабир-

ни логор у Бару, а одатле су их транспортовали

бродовима у затворе широм Италије.

У овом логору су били затвореници из

Паштровића, Брајића, Побора и Маина, а било

је неколико старограђана – међу њима: стрико

Дано Рађеновић, новинар Анте Словинић и

мој брат Стево; нешто касније у логору је до-

спио и омиљени будвански доктор Радоје-Бећко

Лакић - наш будући зет, супруг сестре Бране.

Знало се вријеме одређено за посјете: било

је то од девет до једанаест сати ујутро. Затво-

Будва

ренике је највише мучила жеђ, зато су им

родбина и прија-

тељи, поред хра-

не и одјеће, оба-

везно доносили

воду. Све то су

стражари риго-

розно прегледа-

ли и одобравали

предају.

278

„Posto di bloco“ – тако се звао контролни

пункт на колском путу у правцу Светог Сте-

фана, налазио се испред моста код куће

Савичића. Према наредби окупаторских

власти, сви грађани који су долазили у

Будву или излазили из ње, морали су

имати и ту показати лична документа

и дозволу кретања – „permeco“. Ја као

дечко - у кратким гаћицама, мајици, оши-

шан до главе, често и босоног, на бициклу

- нијесам много привлачио пажњу контроло-

ра и без велике провјере, пролазио сам туда.

Помагало ми је и то што сам научио ита-

лијански и добро се споразумијевао са војни-

цима. Скоро свакодневно доносио сам воду

Стеву и његовим друговима, а они су са не-

стрпљењем очекивали мој долазак; понекад

бих донио и мало хране и воћа.

Прилазни земљани пут до логора, са благом

низбрдицом, дужине стотинак метара, одвајао

се од главног колског пута оивиченог боровим

дрвећем. Тим путем сам на бициклу, са деми-

жаном од пет литара, доносио воду. Бицикло

сам рано научио да возим и на њему знао да

изводим разне бравуре: возио сједећи уназад;

пењао се у вожњи ногама на сједиште, подизао

предњи точак и слично. Из тог времена остао

ми је ожиљак на нози, од пада са бицикла.

279

Сјећам се да ми је Лука Ђурашевић, заступ-

ник фабрике шиваћих машина „Сингер“, који

је бициклом из Паштровића долазио у Будву

и свраћао код Ива Миковића свог партијског

Авала, 1940. године.

друга - комунисте и власника кројачке радње

„Напредак“ - давао да возим његово бицикло.

Одавно их више нема међу живима: Иво је

погинуо у бици на Пљевљима 1941; Лука,

носилац Партизанске споменице и учесник

битке на Сутјесци, умро је прије десетак го-

дина у Будви.

„Ђеде, нестрпљиви смо, што је даље било?“

– упита ме Милена. Јави се и Нина:“ Причу

сам давно чула, али сам детаље заборавила –

слушамо те, настави“.

Тога дана, тачно се не сјећам датума, кренуо

сам на задатак: мајка је спремила завежљај са

приганицама од порог лука које је Стево во-

лио; напунио сам демижану са свјежом во-

дом, причврстио је на бицикло, и у уобичајно

вријеме упутио се према „Posto-bloku“. Стра-

жари су прегледали мој завежљај, одобрили

ми пролазак и ја сам се нашао на прилазном

путу према логору. Као и више пута до тада, и

овога пута сам возећи бицикло - приближа-

вајући се логору, тражио Стева погледом међу

затвореницима, који су стајали у скученом и

бодљикавом жицом омеђеном простору.

280

Изненада, у пуној вожњи, свом силином

ударио сам бициклом у сплет бодљикаве жи-

це, којом су Италијани тог дана препријечили

пут, а ја то нажалост нијесам видио. Чуо сам

само лом моје демижане која је испала са би-

цикла, и осјетио страшан бол. Ничега се дру-

гог не сјећам. Пренуо сам се у амбуланти код

доктора Лакића, која се налазила у приземљу

куће бабе Станице. Доктор Бећко ми је превио

ране: било их је укупно четрнаест, и дао ми

ињекцију против тетануса.

Стево и другови су мој пад и страдање ви-

дјели, али ми помоћ нијесу могли пружити.

Војници из постаје су ме извадили из бодљи-

каве жице, и онако крвавог и са поцјепаном

Словенска

одјећом превезли у амбуланту; за то сам им и

плажа,

данас захвалан.

1935.

„Како су ти ране зарасле, имаш ли ожиља-

ка од пада“ – упита ме Лука.

Више од мјесец дана

трајало је

281

Дрвена кутија за

дуван коју је мој брат

Стеван Лукетић,

израдио у Барском

логору, почетком

1943. године.

лијечење мојих рана, најтежа озљеда била је

на лијевој руци; ране сам имао на рукама, но-

гама и стомаку; срећом глава ми није била по-

вријеђена – одговорих Луки.

Да бих потврдио ово што сам испричао, ди-

гох се са столице, заврнух рукав од кошуље на

лијевој руци и показах испод лакта петнаестак

сантиметара дугу „бразду“ ширине један сан-

тиметар; показах им и неколико ожиљака на

мојим шакама и ногама, које упркос времену,

остадоше као свједочанство овог догађаја.

Будва, марта 2010.г.

ЛУЈО

282

IV

„Она“

Како могу да не волим Београд: то је био

главни град Краљевине Југославије у којој

сам се родио и провео дјетињство; то је био

главни град Социјалистичке Федералне Репу-

блике Југославије – државе, уважаване у свије-

ту и створене у антифашистичкој борби, у којој

сам као младић учествовао; то је, све до недав-

но, био и главни град Државне заједнице Ср-

бије и Црне Горе; то је град у којем

имам мноштво пријатеља и по-

знаника; то је матични град

српског народа; то је

Петар са ђедом

283

град у коме живе моја унучад – моје наде и

очекивања.

Недавни боравак у Београду - код сина Вла-

димира и снахе Лидије – испунио ме срећом

и задовољством: сусрео сам се са унуцима Лу-

ком и Петром; видио сам се са унуком Миле-

ном, која се недавно, послије удаје за Сретена

стално настанила у овом граду. Обавио сам и

неопходне медицинске прегледе, и констато-

вано је да стање мога здравља није лоше.

У Београду сам овога пута посебно био бли-

зак са унуком Петром: воли он да му деда ис-

прича причу прије спавања. Неисцрпне

теме тих прича су „моји доживљаји“ из

лова: на лавове, слонове и мајмуне у

Африци; бијеле медвједе на Арктику;

тигрове у Азији; китове, ајкуле и са-

бљарке на Карибима и папагаје у

Јужној Америци - у рејону вели-

ке ријеке Амазон. Најбољу пот-

врду сликовитости и увјерљи-

вости мојих прича доживио сам

у Зоолошком врту у Београду.

Када је Петар угледао лава упи-

та ме:“Деда је ли то онај лав што

си га ти ухватио у Африци и пре-

дао Зоолошком врту“. „Није, то је

његов потомак“ – одговорих унуку.

284

Из Београда сам понио и једну Пе-

трову тајну: будите сигурни да је нећу

никоме открити – то сам обећао. Како

сам сазнао за њу?

У дневној соби куће на Дедињу, на

једној дугој креденци, изложене су фо-

Будва 1910. г.

тографије са прославе Лукиног и Петровог

рођендана. Међу њима једна слика пред-

ставља полазнике разреда „мале школе“ – за-

бавишта, у којем учи Петар; на другој слици

су полазници шестог разреда основне школе,

коју похађа Лука. Узео сам обје слике и позвао

Петра да ме преко фотографије упозна са

својим друговима и другарицама. Питао сам

га ко су му најбољи другови и која му се дје-

војчица највише допада. На то посљедње пи-

тање, нећкао се да одговори. Када сам на сли-

ци, слијева на десно, почео прстом да по-

казујем његове вршњакиње и питам га која

му је најмилија и коју воли, запазио сам да су

му очи заблистале, а лице озарило радошћу

када сам га питао ко је једна мала плава дје-

војчица.

„Деда, да ниси ти нешто чуо па ме испи-

тујеш“ – рече ми. „Вјеруј да нијесам – можеш

ми слободно рећи, нико од мене то неће сазна-

ти“ – одговорих. „Деда, то је она, зове се ... –

примаче главу мојим ушима и шапну ми

285

њено име - то нико не смије

знати“. „Договорено“ – ре-

кох, пружих му руку и тиме

потвдисмо обећање.

Али у рукама ми је била

и друга фотографија – Лу-

кин шести разред. Видим

да Петар зна Лукине друго-

ве и другарице и врагола-

сто се осмјехујући упита

ме: „Деда, знаш ли ти да

Лука има девојку?

„Немам појма“ – одгово-

рих.

„На слици је она заједно са

Луком, знам ко је и како се

зове, али ти не могу рећи.“

„У праву си, нећу да те о

Петров рођендан

томе испитујем“ – био је мој одговор. Након

2010. године

тога Петар се диже, на ухо ми нешто шапну и

побјеже. Што ми је шапнуо исто је наша тајна;

поред најбоље воље не могу вам рећи.

Петрове и Лукине „тајне“, вратише ме у дје-

тињство – сјетих се једне моје тајне старе се-

дамдесет година, коју ето, и то се дешава,

нијесам заборавио. Да ли је у питању она на-

родна –„Прва љубав – заборава нема“ – мис-

лим да није...

286

Када рано кренеш у школу, а ја сам пошао у

први разред са шест година, из генерације у

генерацију увијек биваш најмлађи. Пратило

ме то све до тридесете године живота: када је

рат почео имао сам непуних четрнаест годи-

на; у седамнаестој години отишао сам у пар-

тизане и постао скојевац; у осамнаестој годи-

ни – април 1945. године - упућен сам у Совјет-

ски Савез на школовање; у двадест првој годи-

ни сам поручник, а у двадест осмој сам капе-

тан прве класе Совјетске армије; у двадесет

петој години сам се оженио и сљедеће године

постао отац; у тридесетој години – 1957. враћам

се кући – у Југославију.

У основној и грађанској школи које сам по-

Улица Кнеза

хађао у Будви, много сам био знатижељан, и Миахила у Београду

287

Прва генерација

на часове увјек пажљиво слушао наставнике и

Грађанске школе

памтио градиво; кући нијесам много учио, па

у Будви - 1940.

су ме родитељи стално корили. Када сам од-

године

растао, говорио сам да сам био одличан ђак;

знао сам синовима – Радику и Вови – пригово-

рити када би кући донијели тројку. Но, мајка

моја Драгица стаде у заштиту унука: извади из

комова моје свједоџбе о свршеним разредима

основне и грађанске школе. И гле чуда, показа

Будва, 1902. г.

се да ја нијесам увјек био одличан, да сам имао

тројке: а једном на полугодишту и двојку!

У четворогодишњој Грађанској школи - тр-

говачког смјера, која је отворена у Будви 1937.

288

године, био сам најмлађи ђак прве генера-

ције. Од тридесетак ученика првог разреда

било је шест дјевојчица. У трећем разреду

заљубио сам се у једну од њих – чије име др-

жим у тајности. Било је то вријеме када сам

се много гледао у огледалу; када сам покуша-

вао да се бријем не би ли ми што прије израс-

ла брада, да би изгледао старији; када сам фи-

зички стасавао и стицао доказе мушкости.

„Она“ је била старија од мене годину дана, и

већ се била задјевојчила; била је много згодна,

витка, плавокоса, носила је плетенице, добро је

учила и својом појавом привлачила младиће.

За мене је „Она“ била најљепша дјевојка на

свијету. Не могу рећи да јој нијесам био симпа-

тичан, чак смо се једном у игри и пољубили,

али све то је било далеко од оног заноса који

сам ја осјећао према њој. Остајала ми је само

машта и љубомора: замишљао сам наше блиске

сусрете са призорима пуних страсти и љубави;

скривао сам љубомору која ме мучила, посебно

љети, када сам је гледао на плажи Могрен, како

љепотом свога тјела привлачи погледе, како се

сунча, како плива и скаче са секе.

Ти моји љубавни јади трајали су више од

једне године - све док није почео рат. Заврши-

ли смо школу; ријетко смо се након тога срета-

ли, и сваки је отишао на своју страну.

289

Послије двадесет година, случајно смо се

први пут срели у Београду, у ресторану на Са-

ви. Ја сам био са супругом Нином и сином

Милорадом, она је сједјела за столом са су-

пругом и сином. Срели смо се погледима, пре-

познали, кренули једно према другоме и ср-

дачно се поздравили.

Драги моји, и поред најбоље воље, не могу

вам одати моју тајну - ко је била дјевојка са

плетеницама, како се звала; не могу вам рећи

ни тајну коју ми је у повјерењу саопштио унук

Петар...

Будва, на дан прољећа 2010. године

ЛУЈО

Долазак „Брзе пруге“

1969 год.

Снимио: А. Урбан

290

V

Радост

Ријеч радост у Речнику српскохрватског

књижевног језика овако је протумачена: 1.

стање онога који је радостан, осећање задовољ-

ства због каквог успјеха и уопште због нечег

пријатног, добро расположење, веселост. 2. Оно

што изазива радосно расположење, уживање,

весеље.

Волим ову ријеч, и друге које су јој сродне:

радосно, радостан, радосница, радостив; јер

сам вијек проживио радујући се и веселећи се

животу; јер сам тражио и доживљавао у жи-

воту многе мале и велике радости; јер сам на-

стојао и успијевао радост дијелити са својим

најмилијим, са пријатељима и познаницима

- једном ријечју: ведро сам гледао на живот.

Ваљда ми је такав поглед на живот и помогао

да доживим ове године, и да будем срећан

човјек.

Сјећам се своје прве радости - без дво-

умљења тај осјећај је везан за моју мајку Дра-

гицу: креветац у којем сам као малиша спавао

био је ограђен плетеном мрежом која ме чу-

вала да не испаднем из њега. Рупу у мрежи

291

сам направио и кроз њу, у раним јутрањим

сатима, провукао бих се и ускочио у мајчин

кревет. Ту радост, задовољство и сигурност

коју сам осјећао у мајчином загрљају, ту љу-

бав, мирис и мајчину топлину немогуће је за-

боравити. Но радости не би било да нема и

туге. Незаборавна је и моја туга за мајком: онај

тренутак када ми је у Рисанској болници, без

моћи говора, стиском руке, посљедњи пут ис-

казала љубав и опростила се од мене заувијек...

Словенска

У младости сам се надахњивао идејама и

плажа некада

примјером Павла Корчагина - јунака књиге

„Како се калио челик“- ру-

ског писца и револуциона-

ра Николаја Островског -

књигу сам много волио:

она ми је умногоме била

узор и путоказ у тим годи-

нама. На једном мјесту ове

дивне књиге, Корчагин ка-

же:“ Живот се човјеку даје

једаред - зато треба живје-

ти тако, да ти не буде муч-

но и болно што си бесциљ-

но проћердао године“.

Упркос многим недаћа-

ма, мукама и иску шењима

кроз која сам пролазио,

292

никада нијесам губио наду у спасење; на-

лазио сам снаге и моћи да пребродим

запреке; да се не дам, да тугу савла-

дам у времену, да се радујем жи-

воту.

Много је било у мом дугом

животу малих и великих радо-

сти, много весеља, много љуба-

ви и среће – то се не заборавља.

Али у „добру је лако добро бити...“.

Подсјетићу се на мучне дане ита-

лијанске окупације у Другом свјетском

рату, и један догађај који је мени и мојој поро-

дици донио радост и улио наду у боље сјутра.

На безименој кули будванских зидина, која

се налази са западне, копнене стране и у бли-

зини је главног улаза у Стари град, Италијани

су одмах послије запосједања града – априла,

1941. године, поставили високи стуб за исти-

цање своје државне заставе - симбола њихове

владавине овим простором. Сваког јутра, на

платоу испод куле постројавао се вод ита-

лијанске војске и по утврђеном церемонијалу,

уз звуке италијанске химне, на стуб је подиза-

на тробојка зелено - бијеле и црвене боје. На-

вече, послије заласка сунца, понављао се це-

ремонијал и поново, уз звуке химне, застава је

свечано спуштана. За државне празнике, или

293

приликом неких других значајних догађаја

подизање и спуштање заставе обављано је уз

присуство командног састава италијанске

војске; постројена је била почасна чета, а хим-

ну је свирао војни оркестар.

Сви грађане Будве, који би се затекли ис-

пред града, били су обавезни да приликом по-

дизања и спуштања заставе одају пошту овом

чину: морали су стати, окренути се према за-

стави, скинути капу или шешир, а пожељно је

било и поздравити заставу фашистичким по-

здравом – испруженом десном руком на-

пријед. Многи су настојали заобићи ову оба-

везу - тако што у то вријеме нијесу излазили

из куће. Причала ми је мајка да је нешто слич-

но било и у вријеме аустроугарске владавине

Будвом. Грађани су, поред тога, били обавез-

ни да поздрављају и аустријске официре, и

том приликом скидају капу. Да то не би ра-

дио, ђед Стијепо, када би из Старог града ишао

у баштину, ставио би капу испод пазуха и др-

жао је тако све док не дође до Веље воде. Ни

мој отац Лука никада није присуствовао чину

подизања и спуштања италијанске заставе.

Ја као дјечак знао сам, понекад, пркосити

овој италијанској наредби: сакрио бих се иза

зидина, „испод фратара,“ и за вријеме поди-

зања или спуштања заставе - вршио бих нужду.

294

За припаднике и симпатизере народноо-

слободилачког и антифашистичког покрета -

вијорење италијанске заставе над Будвом би-

ло је неприхватљиво; заставу смо доживља-

вали као непријатељски и окупаторски сим-

бол; вјеровали смо да ће доћи дан када ћемо,

заједно са Совјетским Савезом и западним са-

везницима, побиједити фашизам, када ће оку-

Кула на којој се

патор бити заувијек прогнан из Будве, и када

вијорила застава

ће на цитадели залепршати

(1941-1943.)

југословенска тробојка са

петокраком.

Истина, било је и ма-

лобројних грађана Буд-

ве, који су без присиле

поздрављали заставу.

Међу њима била је

наша сусједка Марија

– усједјелица, жена

са великим гру дима

и са густом, разбару-

шеном косом. Лијепо

је пјевала италијан-

ске и далматинске

пјесме, и њен звучни

сопран чуо се далеко

ван куће. Марија је

живјела сама; отац јој

295

је био калафат, досељеник из Далмације, а

мајка поријеклом из старе племићке породи-

це Розе, из Паштровића. Прве године рата,

када су Њемци и Италијани славили побједе

на фронтовима, знала је Марија у свом врту,

испод наших прозора, раздрагано пјевати и

радовати се њиховим успјесима. Али то није

био њен велики гријех, није она била злобна

жена, није никоме зло направила. Дуго је

живјела послије рата; била је куриозна и са

прозора, према главној улици, будно је пра-

тила и коментарисала улазак и излазак љу-

ди и дјеце из Старог града, и по томе је била

позната.

Из наше куће - магазина у приземљу - гдје

смо за вријеме рата имали кухињу и трпеза-

рију, и ту највише боравили, кроз прозор пре-

ма дворишту куће Виловића, на удаљености

не више од тридесетак метара, видио се стуб

са италијанском заставом. Под ударом вјетра,

најчешће југа или буре, лепршајући застава је

изазивала звучне ефекте, који су се чули и у

нашој кући. Не једанпут смо, у вријеме јаког

фотунала, гледајући заставу како одолијева

ударима вјетра, навијали да је вјетар однесе.

Наступила је трећа година рата -1943.: Црве-

на армија поразила је Њемце код Стаљингра-

да; Савезници су се искрцали у Италију;

296

Народноослободилачки покрет у Југославији

је јачао; нада да ће и на нашим улицама вра-

тити се радост је расла.

Тог дана дувала је бура и, мада није била

онако јака као што зна да буде у зимским

мјесецима, приморала нас је да оста-

немо кући. У кухињи смо око шпо-

рета били окупљени: мајка,

отац, сестре и ја; Стево је био

заточен у Италији.

Сједио сам до прозора и

мом знатижељном оку није

промакло оно што се дешава-

ло на стубу са заставом на торе-

ти. Иако то није више била она зорна, по-

бједничка, јаких боја италијанска застава,

којој смо се били дужни клањати, она се

још вијорила, још је означавала фашистич-

ку доминацију, још нам је била кост у грлу.

Вјетар је фијукао, под његовим налетима

застава се отимала и борила да остане на јар-

болу, који се и сам љуљао. Сви смо се окупу-

или око прозора гледајући како бура, овога

пута без милости, растеже заставу, како жели

да је скине са јарбола и баци у море. Навијали

смо за буру, очекивали њену побједу и страс-

но то жељели. Застава је почела да се пара са

доње зелене стране – био је то почетак њеног

297

краја. Наишао је јак рефул вјетра који је тро-

бојку отргао са јарбола, однио је у висине и -

бацио у море.

Очевици смо били догађаја који нас је

обасјао радошћу; вјеровали смо да је смак ита-

лијанске заставе са куле предсказање слома

фашистичке Италије.

Убрзо се то и догодило: 9. септембра 1943.

године Италија је капитулирала.

Будва, априла 2010.

ЛУЈО

298

VI

Шунка

Стигли Београђани – стигла и радост у нашој

кући у Бабином долу. За Митровдан окупила

се породица, да заједно обиљежимо крсну сла-

Његошева улица

ву. Питам се што може више обрадовати, одо-

у Будви 1934.

бровољити и усрећити ђеда и бабу – него кад

године

им у дом стигну синови, сна-

ха и унучад. Већи дио годи-

не самујемо у пространој и

лијепој кући са баштом; на-

радили смо се у животу, за-

служено стекли добра и ма-

теријално нам ништа не фа-

ли. Нина и ја заједно имамо

сто шездесет пет година: ста-

рија од нас је „Фани“ – наш

породични љубимац - сијам-

ска мачка, која је ових дана

напунила двадесет година

мачјег живота...

Но, године чине своје: Ни-

на Александровна је више од

двије године везана за кре-

вет; ја сам, хвала Богу, још на

299

ногама, доста добро ме још служи и памет, па

сам ето, у старе дане, кренуо да се присјећам

догађаја из дјетињства, да то записујем и, ако

буде ваљало, да оставим потомцима на успо-

мену. Првих пет прича које сам написао допа-

ле су се мојима; хвале их и пријатељи и под-

стичу ме да наставим са приповиједањем.

Ако је то тако - да су приче добре, мада још

нијесам сигуран у то, онда требам продужити

„причање“ и увјерити себе да су казивања за-

нимљива. Покушаћу зато написати и шесту

причу под називом „Шунка“.

Будва 1944. године.

Зашто „шунка“, а не „пршут“, када у ријечни-

Снимио: Фото Шуљак

ку пише да су то два назива за исту ствар:

300

шунка (њемачка ријеч) – „свињски бут, обично

усољен и осушен димљењем“; пршута (ита-

лијанска ријеч) – „осољен и осушен свињски

бут, шунка.“ По мени то није сасвим исто: нико

код нас неће рећи „његушка шунка“, него „ ње-

гушка пршута,“ али ће за кувани, сољени и су-

шени свињски бут рећи да је то „шунка“.

Сви моји воле пршуту: Радик је једе без хле-

ба, Милена умјерено, Владимир и Лука је –

„тамане“; Петар мање, а снаха Лидија воли је,

али пошто се не налази на дијеталном јелов-

нику (због одржавања линије), избјегава је.

Нина је, такође, не може јести.

Ја од дјетињства волим и шунку и добар

његушки пршут и то у кући сви знају; знају и

не заборављају да кад узмем пршуту са тањи-

ра на столу кажу: „Извол’те шјор Анте“. Траје

то дуго, а почело је још прије Другог свјетског

рата, када је у посјету мом оцу стигао његов

пријатељ из Трста - Анте. За вријеме ручка,

госта је отац посадио у чело стола, он је сјео

са десне стране, а ја са лијеве, јер Стева кући

није било. Мајка је послужила лијепу пршуту

и ставила пун тањир испред госта. Ја сам био

огладнио, узео сам парче, одмах га појео и че-

као да ме понуде да узмем још. Пошто то нико

није радио, а мени се страшно јела пршута, ја

бих узео тањир и понудио уваженог госта са

301

ријечима: “Извол’те шјор Анте“. Он би се на

нуђење захвалио, а ја бих након тога ставио

пршуту себи на тањир. Поновио сам ово

нуђење шјор Анту више пута, и сваки пут себи

стављао пршуту на тањир. Досадио сам био

шјор Анту с нуђењем, и он рече оцу: „Што овај

мали има добар апетит“...

Дуго већ не смијем јести ни пршуту ни

шунку, забранили доктори и ја то поштујем;

можда, понекад, ипак поједем парче добре

пршуте и као оправдање за то испричам како

се Вили Брант бунио када су му љекари за-

брањивали да једе слано, и пуши: „Како Титу,

кога сам недавно посјетио, то доктори не

бране“. „Господине Бранте, када ви напуните

302

осамдесет и више година, нећемо ни ми вама

бранити“ – одговорише стручњаци. Ја пуним

осамдесет три године...

Пршуте и шунке има данас колико хоћеш;

можеш да бираш на пјаци или у продавница-

ма, и да не бринеш да ће фалити. Тако, Петар

и ја пођосмо на пазар у Будви и куписмо лије-

пу, стару његушку пршуту, тамније боје и са

мање сланине - као предјело: биће одлична за

славски ручак.

Што да радим кад много памтим, кад дуго

живим, кад су ми сјећања из дјетињства и

младости још свјежа, и тако често се прено-

сим у та времена. Да ли ћу овога пута, када

будем причао о дешавањима из прошлости,

успјети дочарати драматику догађаја, пре-

нијети живо очекивања, наде и разочарања

која су нас у дому задесила; да ли моји могу

данас, живећи у достатку, схватити како се

човјек осјећа у неимаштини - по оној народ-

ној: сити гладноме не вјерује. Ево, покушаћу са

причом - па ћемо видјети ,оће ли успјети.

Заборавили смо били како изгледа, како ми-

рише, каквог је укуса и боје; о њој нијесмо мог-

ли ни сањати, толико је била далеко од нас –

шунка, тог новембра 1942. године, неколико

дана прије Митровдана - наше крсне славе и

Стевовог рођендана. Но, не каже се случајно

303

„има Бога“, тако нашу породи-

цу обрадова поклон од тати-

ног пријатеља, који из Војво-

дине тих дана донесе и по-

клони нам шунку. Био је то

лијеп комад свињског бута,

посољен, куван, сушен и го-

тов за јело – тежине око два

кила. Радост у кући била је ве-

лика: ја и сестре смо били за

то да се одмах проба шунка;

отац и мајка су сматрали да

шунку начнемо за славу, и да

Стева у логору тог дана обра-

дујемо - и частимо за славу и

за седамнаести рођендан.

Свети Димитрије

Јасно да је очева одлука поштована, и да се

- наша крсна слава

морао чекати 8. новембар. Те године крсна

слава није падала на посни дан и месо се мог-

ло јести. Преостало нам је да тих неколико да-

на пред славу шунку можемо гледати, мири-

сати и замишљати како ћемо је слатко јести,

да нам од свега тога само иде „вода на уста“.

У то вријеме фрижидера није било, и мајка

је често стављала месо на прозор, да би на

промаји сачувало свјежину. Тако и овога пута

цијелу шунку мајка постави на прозор, према

главној улици, на првом спрату примаће

304

собе. Спољашња стакла су била полуотворена

и закачена споном; кад је прозор тако полуо-

творен у Будви се каже да је „у либрету.“

Напокон, дошао је Митровдан: мајка је за

тај дан штедјела брашно, маст, уље и јаја, да

би могла умијесити фугацу и славски колач;

да у оскудним и тешким данима не маштине

Кућа Лукетића у

и оскудице - славу и Стевов рођендан обиље-

Староме граду

жимо скромно, али славски.

На ручак су позвани кумови

и, по обичају, мајчина род-

бина. Рачунало се да ће

предјело од шунке бити

главно изненађење

овог ручка.

Ујутро мајка ми ре-

че да одем у примаћу

собу и донесем шун-

ку. Отворих врата собе

и приђох прозору, кад

тамо шунке нема: про-

зор је полуотворен „у

либрет“, пјат на коме

је стојала шунка је на

мјесту - али без шун-

ке! Сав узбуђен вратих

се у кужину, и рекох

мајци што се десило.

305

Сви укућани скочише са невјерицом мислећи

да се шалим, и похиташе у собу, али се убрзо

увјерише да је шунка стварно нестала. Поче-

ше нагађања како је и када је нестала, ко је

могао украсти... али на све то одговора није

било. Тајна нестанка ове толико жељене шун-

ке остала је неразјашњена. Не могу се отети

утиску да је неко ноћу, са скалама попео се до

прозора и отворио га, па украо шунку, затво-

рио прозор и нестао.

Тако, мјесто радовања и очекиване сласти и

чашћења – слава оста у сјенци нестанка шунке;

остаде и Стево без посебне части за рођендан.

Будва, априла 2010.

ЛУЈО

306

VII

Мина

Страховита експлозија, са бљеском и јаким

ударним ваздушним и звучним таласом,

одјекнула је „испод фратара“- једног раног ја-

нуарског јутра 1941. године. Тргнуо сам се од

експлозије; мулегин поред којег сам у креве-

ту спавао дјелимично се срушио; малтер и

опеке су попадале на мој кревет. Соба је била

у диму и прашини; на све стране били су раз-

бацани остаци поломљених стакала са прозо-

ра. Остао сам неповријеђен, са мањим огребо-

тинама - изненађен и преплашен. На срећу,

нико од мојих није био повријеђен, али кућа

307

је била нагрђена. Што се десило тога раног ју-

тра, у Будви - испричаћу по сјећању.

Други свјетски рат је бјеснио у Европи, и при-

ближавао се границама наше земље – Краље-

вине Југославије. Државе у окружењу, осим

Грчке, биле су окупиране, или су се саме стави-

ле на страну Хитлерове Њемачке и Мусоли-

нијеве Италије. У земљи су вршене припреме

за одбрану, и важну улогу у заштити Јадранске

обале имала је Југословенска ратна морнарица.

Бока Которска је била важна поморска база: ту

Вила „Медин“

се налазило више ратних бродова – торпиљер-

1939. године

ки, разарач „Загреб,“ крстарица „Далмација“,

Снимио:

Фото Шуљак

308

неколико подморница, миноловаца, минопо-

лагача и помоћних пловила. У Кумбору је била

команда Ратне морнарице за Јужни Јадран; вој-

на складишта била су сакривена у заливу; у

Тивту је био „Арсенал“ – Завод за ремонт војних

бродова.

Припремајући се за одбрану од напада не-

пријатеља са мора, морнарица је вршила

планско минирање појединих сектора приоб-

аља подводним минама, које су биле намјење-

не уништавању бродова и подморница. Пре-

ма начину постављања, мине су се дјелиле

на: лежеће, сидрене и пловеће мине; према

начину активирања постојале су: контактне,

командоване и неконтактне мине. На будван-

ском подручју, које обилује великим бројем

плажа – мјестима на којима се предвиђало

искрцавање инвазионих трупа – морнарица је

поставила више подводних, сидрених, кон-

тактних мина. Те мине, са више десетина ки-

лограма експлозива, налазиле су се усидрене

неколико метара испод површине мора. Има-

ле су упаљаче, који су се активирали прили-

ком удара брода у мину.

У зимским мјесецима, под снагом таласа

изазваних јаким вјетром, мине би се откачиле

од сидришта, испливале на површину, и но-

шене таласима јужног смјера стизале до обале.

309

Приликом удара у дно мора, упаљачи би се

активирали и долазило је до експлозија. На

нашем дијелу обале, било је више таквих екс-

плозија. Да би заштитила Стари град од екс-

плозија мина, војска је организовала осма-

трање мора са градске цитаделе и са Ћерила,

и приликом откривања плутајуће мине - пуш-

чаним мецима је гађала и потапала.

Међутим, једна мина им је промакла, није-

су је уочили и она је ношена таласима, дошла

на пјену морску, тачно „испод фратара,“ тј. ис-

под јужних бедема Старога града: и ту је екс-

Будва 1934. године.

плодирала. Плажа „испод фратара,“ у то врије-

Снимио: Вучковић

ме, није била тако велика као сада, већ је море,

310

када је дувао југо, долазило до зидина и пла-

„Авала” на дан

кало их. На срећу, жртава није било али је

отварања 1939.

причињена велика материјална штета кућама

године

уз море са јужне стране града и хотелу „Ава-

ла.“Највише су страдале „Вила Рајковић“ и

„Вила Медин“. Власници пострадалих кућа су

се обратили општини за помоћ, тражећи да

буду ослобођени плаћања таксе на грађевин-

ски материјал који им је био потребан да би

поправили куће. Тим поводом Будву је посје-

тио бан Зетске бановине и одобрио помоћ од

педесет хиљада динара, као прву интервен-

цију за санирање штете. Мој отац је, такође,

добио мању суму новца у виду помоћи, али је

311

то било недовољно да би се кућа у потпуно-

сти санирала. Поправили смо тигле на крову

и застаклили прозоре, а за остало није било

новца. Кужина и тинелић на другом спрату

нијесу се могли користити, и преселили смо

се у приземље - у магазин. Ускоро је избио

рат: 4. априла 1941. године, Југославију су на-

пале Њемачка, Италија и њихови савезници,

и обнова куће морала је чекати боље дане.

Будва, априла 2010. године

ЛУЈО

Будва

1928 године.

312

VIII

Изненађење

Луки - мом унуку,

за дванаести рођендан!

Не памтим којег сам то сунчаног јунског

дана, по ко зна који пут, на тераси испод лозе,

у нашој кући у Староме граду, „мајсторисао“

неке украсне кутијице од шпер-плоче, обла-

гао их штуком и украшавао мојим омиљеним

декором: грчким каменчицима и шкољкица-

ма. Усавршио сам био добро овај посао - ишло

ми је то од руке; у школи сам, на изложби руч-

них радова добијао признања за тај рад.

Из занесености радом тгнуо ме звук глухог

топовског пуцња са пучине; одмах затим чуо

се звук експлозије гранате у мору, коју је во-

дена површина преносила са посебним јеком.

313

Скочио сам, погледао према пучини - „de

fora“од Будве, и запазио трговачки брод који

је пловио у правцу Бара, и подморницу на

удаљености стотинак метара десно од брода.

Одједном видио сам високи водени стуб од

распрскавања гранате испред брода; послије

пет-шест секунди, чуо сам звук другог пуцња

из топа и звук распрскавања гранате у мору.

Призор се поновио и трећи пут; овога пута

граната са подморнице пала је позади брода.

Сјетих се да кући имамо дурбин; донио га је

отац из Америке. Био је то стари добри „ка-

ноћал“, како се код нас још назива двоглед,

тачно онакав какав се данас може видијети

само у филмовима: велик, жуте месингане

боје, са оптиком која је омогућавала увелича-

вање шест пута; пожурих да га донесем и да

са њим, као „на длану,“ посматрам даљи ток

дешавања у овој драми на мору.

Три топовска зрна испаљена са подморнице

била су знак упозорења посади да одмах напу-

сти брод! Могла је подморница да потопи брод

и другачије: да га торпедује, и да се не појављује

на површину мора. Али, био је то трговаки, те-

ретни брод, ненаоружан и није представљао

опасност за подморницу. Опасност је пред-

стављала близина обале и могућност да буде

гађана топовима копнене артиљерије. Но,

314

фактор изненађења који је у рату и те

како битан, утицао је на њену одлуку

да исплива и потопи брод паљ-

бом свога топа.

На знак упозорења

посада је одмах спу-

стила чамце у море,

укрцала се у њих и,

веслајући према оба-

ли, ужурбано се удаља-

вала од брода. Након тога

услиједила је канонада са под-

морнице, одјекивале су експло-

зије: топовска ђулад погађала су

брод без промашаја. Избила је ватра;

брод се накривио на једну страну и послије

десетак минута - потонуо у дубине. Подмор-

ница је обавила ратни задатак и „елегантно“

заронила, нестала из мог видокруга.

Био сам веома узбуђен виђеним догађајем;

али,био сам и охрабрен потапањем неприја-

тељског брода од стране савезничке, енглеске

подморнице. Није ни чудо: читаве 1941. годи-

не пропагандна машина фашистичке Италије

и нацистичке Њемачке, набрајала је само по-

бједе њихове војске на копну, мору и ваздуху,

наговјештавајући сигурну и брзу побједу у

Другом свјетском рату. У Црној Гори, послије

315

успјешног Тринаестојулског, општенародног

устанка, окупатор је организовао велику офан-

зиву против устаника. Услиједила је одмазда,

репресија, устанак је спласнуо. Наде и очеки-

вања у брзу побједу Црвене Армије и савезни-

ка нијесу се обистиниле. Баш зато, појава са-

везничке подморнице надомак Будве, њен из-

лазак на површину мора и потапање брода на

очиглед италијанских снага које нијесу реаго-

вале, оснажио је наду и ојачао вјеру у нашу

Брод „Carlotta”

побједу.

потопљен

Неколико дана послије потапања брода,

19. 6. 1942. године

мјештани су налазили поједине ствари са бро-

(Слика преузета са

да које су морске струје и таласи доносили на

Интернета)

обалу; сјећам се кашета са оплетеним боцама

316

познатог италијанског вина „Кјанти,“које је

попијено са нарочитом слашћу...

Присјећајући се овог догађаја, желио сам

провјерити да ли наши рибари знају за овај

брод који више од шездесет година лежи на

дну мора. Питао сам Мића, власника коче и

старог рибара да ми о томе нешто каже. Као

„из топа“ ми рече: „Знам тачно његову пози-

цију, могу те одвести на њу: три и по миље од

Платамуна и миљу и по од Мартина ( свјетио-

ник на источној страни Шкоља, називан по

Мартину, дугогодишњем свјетионичару): нова

мрежа ми је остала доље, закачена за олупину.“

Причу очевица о потапању италијанског

брода, моји укућани су пажљиво слушали. На

крају приче знатижељни Лука ме упита: „Де-

да гдје је стари двоглед, волио бих да га ви-

дим и да са терасе старе куће посматрам море

и околину“.

Док су били живи мој ђед Стијепо и отац Лу-

ка, наша стара кућа у Будви била је права мала

ризница лијепих и вриједних ствари које су

моји стари донијели из Светог Стефана, одакле

су се доселили прије више од сто тридесет го-

дина. Многе ствари куповали су у земљама

гдје су путовали, живјели и радили. Послије

њих, мало по мало, путем дијељења, насљед-

ници су добијали дјелове куће и ствари су

317

мијењале власнике, тако да данас то више није

некадашња кућа Лукетића. Двоглед о којем ме

питаш завршио је у „планину.“ У акцији при-

купљања помоћи народноослободилачком по-

крету, двоглед смо, поред прикупљеног сани-

тетског и другог материјала, послали партиза-

нима 1942. године, на слободну територију.

Послали смо и једну писаћу машину марке

„Continental“, на којој сам ја био научио добро

да куцам. А што се тиче твоје жеље да са тера-

се старе куће гледаш море и околину – не могу

ти је остварити, јер ни ја, који сам рођен тамо,

не могу са ње данас гледати – тронуто завр-

ших моју причу.

Будва, 30. априла 2010. године

ЛУЈО.

318

IX

Тајне једног кућишта

Моје дјечашство обиљежиле су тајне једног

кућишта у сусједству наше старе куће у Будви

- кућишта којег одавно више нема. А данас,

када пролазим Његошевом улицом, кад ула-

зим у конобу „Стари град,“ да са друштвом

попијем, вечерам и, уз чашицу домаћег

вина, запјевамо; када се на прозорима из-

над конобе појави глумац Раде Марковић

и други станари ове куће - навру ми

сјећања на вријеме прошло, јаве ми се сли-

ке некадашњег изгледа ове и сусједне куће:

оживе успомене на доживљаје, искушења,

маштања и тајновитости ове некада напуште-

не и полуразрушене куће.

Стари Будвани су ми причали да је ово била

кућа породице Ивановић, из које потиче Кр-

сто Ивановић, гласовити Будванин, поета,

историчар, хроничар, каноник катедралне

Цркве св. Ивана у Будви и каноник Цркве Све-

тог Марка у Венецији, који је рођен у Будви

1628. године. Потомци ове породице у осам-

наестом вијеку више се не помињу – изумрли

су. Ко је послије њих био власник куће, није

319

ми познато; није ми познато ни то од кога је

мој отац Лука купио то кућиште.

У Будви, у вријеме мог дјетињства, било је

доста кућишта, полуразрушених и напуште-

них кућа; нарочито је сиромашана била „Пи-

скара“- источни дио града, у коме неке куће

нијесу обнављане послије великог земљотре-

са који је задесио Будву 1667. године.

Између наше куће и куће Рајковића налази-

ле су се двије старе ненастањене куће, дјели-

мично претворене у кућишта. Прва, ближе на-

шој кући, једноспратна, била је у власништву

породице Мушура. У њеном приземљу био је

мањи магазин. Понекад би се ту отварала и

нека продавница, а на спрату се није станова-

ло. Уз њу је била двоспратна грађевина, по-

кривена тиглама; на другом спрату пода гото-

во и није било, видјеле су се само греде и по-

нека даска; на првом спрату био је под, са

многим трулим даскама и рупама; у при-

земљу је била мала просторија, у којој је Јоке

држала пиљару и продавала бомбоне и слат-

кише. Код Јоке смо као дјеца трговали - за по

динара, округле слатке бомбончиће, разних

јарких боја. Позади ових кућа, према мору,

гдје је сада Радова тераса, а испод ње кухиња

конобе „Стари град,“ било је отворено кућиште,

које су са јужне стране према мору затварале

320

зидине. Из полуразрушених зидова кућишта

и са фасадне стране према мору избијало је

растиње: дивље смокве, декоративне „мачки-

це“ њежних црвених боја, бусења траве и др.

Улазило се у кућиште из мале улице, кроз

дрвена врата која се нијесу закључавала.

Унутрашњост кућишта за мене је била заго-

нетна: постојао је затворени дио, са тунелом

и сводом у којем никад није било свјетлости;

из дворишта кућишта улазило се у другу

мању затворену просторију са пањегама;

Кућиште данас

лијево од ње, у зиду била је пећница, дубока

- 2010. године.

321

рупа поплочана и освођена опекама. У дво-

ришту кућишта било је камења од порушених

зидова, и разног шута. Ту смо ми држали дрва

за ложење, ту смо их шегали и цјепали. Са

земљаног пода дворишта се могло попети на

први спрат некадашње терасе - једино дрве-

ним покретним скалама. На спрату је, та-

кође, постојао засвођени тунел дужине

четири-пет метара: палећи шибице, са

страхом сам покушавао да уђем

до краја, да видим што се то

тамо крије – узалуд. Према

мору, градске зидине затвара-

ле су кућиште; кроз отвор

који су имале по средини,

вјешто сам се спуштао „ис-

под фратара“, право до мора...

и пео натраг.

Ко су били „станари“ овог,

за мене, тајновитог мјеста? Ру-

пе у зиду на спрату куће према

уличици, високо од домашаја

мачака, заузимали су голубови;

ту су се гнијездили, излијегали мла-

де и гугутањем, нарочито у доба парења, буч-

но оглашавали своје присуство. Више пута, за

вријеме гладних ратних дана, био сам у иску-

шењу да ухватим неког голуба. Урадио сам то,

322

ипак, само једном: мајка га је испекла, и ја га

слатко појео. Цвркутави врапци знали су се

„тући“ са голубовима око мјеста становања;

доносили су сламу и они се се гнијездили у

рупама на зиду. Ластавице су својим доласком

наговјештавале прољеће: боже колико их је

много било; стара гнијезда су настањивале, а

нова савијале испод камених окапника. Мал-

тене, било их је једно до другог; пред кишу,

бравурозно су летјеле изнад кућа, укрштајући

путање, хватајући инсекте и слијећући у

гнијездо да нахране птиће. Много сам волио

ластавице, и док сам друге птице знао гађати

и погађати фјондром или винчерстерком, ла-

сту никада нијесам повриједио. Волио сам

гледати њен лет, дивити се њеној приљежно-

сти и умјешности у грађењу гнијезда и поди-

зању младунчади; надасве сам размишљао и

чудом се чудио, одакле тако малом и крхом

створењу толико снаге и умјећа да у јесен,

стартујући са телефонских жица, поређане

једна поред друге, крену у далеки пут ка Аф-

рици; како се не изгубе, како знају гдје треба

да лете; како се опет, у освит прољећа, знају

вратити у наш крај, у своје гнијездо.

Када сам се први пут из кућишта попео на

први спрат и погледао горе на други спрат,

ухватио ме страх, умало не побјегох од страве:

323

о дрвене греде висила су нека одвратна црна

мала створења, с главама доље - били су то

слијепи мишеви. Ту, у напуштеној кући, на-

шли су и они станиште. У сумрак, почео би

њихов лов – лет без очију - још једна велика

тајна природе.

У дворишту кућишта држали смо кокошке.

Крила смо им подрезивали да не побјегну на

улицу; сјећам се активног кокота, љепотана,

чија су се перја од крила преливала разним

бојама, највише црвеном, а реп тамно браон и

црном бојом; ноге и кљун су му биле изрази-

то жуте боје: без конкуренције, кокотио се он

међу кокама, а оне су благодарећи њему биле

добре носиље... Кокоту крила нијесмо обрези-

вали, зато се он могао попети на зид дво-

ришта, одакле би својим кукуријекањем озна-

чавао долазак јутра.

Овакав околиш није могао бити без мишева

и пацова; имали су гдје да се скривају, а гдје

има њих, има и мачака – у Старом граду и јед-

них и других било је много. Између њих води-

ла се борба „непрестана“. Нијесу то биле мачке

попут наше „Фани“ која живи у изобиљу и не

треба да лови мише да би била сита.

Посебан ноћни гост овог кућишта био је

Иво Мијач. Ко ли у Будви оног времена није

знао Ива Мијача? Знали су га сви; сви су га, на

324

свој начин уважавали, жалили, помагали му.

Чак и ми дјеца - нијесмо га задијевали, није-

смо му се ругали, нијесмо му пакостили. За-

што? Просто, зато што је Иво био добар човјек

– поштењачина, што су људи знали његову

злу судбину, што су саосјећали са њиме.

Ко је, у ствари, био Иво Мијач? Причу о Иву

Мијачу, препричаћу по сјећању.

Као многи Брајићи, тако се и њихов сапле-

меник Иво као младић отиснуо из родног

краја у свијет - „трбухом за крухом“. Радио је

тешке послове у Америци, зарадио лијепу су-

му долара и одлучио да се врати кући; да за-

снује породицу и огради кућу. Стигао је

Будва 1922. године.

325

бродом у Котор и ту су га

лопови преваранти опљач-

кали, и понијели му сав

уштеђени новац. Иво је од

тога „шенуо“!

Без куће, без стана, без

икога свога - Иво је живио

у Будви од помоћи у храни

и одјећи коју су му давали

грађани, а он им је, за уз-

врат, помагао у прено-

шењу ствари или им је

цијепао дрва. Новац за свој

рад није примао. Пушио је

доста и савијао дуван у но-

вину. Пролазника би упи-

тао: „Имаш ли да запалим“?

Никада ни од кога није

Улица у Пискари

узео више цигарета: само једну, иако су му ну-

дили и пакло. Иво је имао пасију да шије кр-

пице на своје одјело. Када би му неко покло-

нио нову робу, Иво би волио да на њу приши-

ва разне крпе и зато је увијек изгледао одр-

пан. Осим неколико уобичајних реченица које

је изговарао тражећи нешто или захваљујући

се, није разговарао ни са ким.

Наше кућиште је било ноћно Ивово бора-

виште: спавао је у тунелском простору, као у

326

пећини, на склепаном лежају од старих даса-

ка; покривао се дроњцима и крпама: нијесу

му сметали пацови, мишеви, мачке, кокошке,

хладноћа, врућина. Видјело се да љето више

воли; на сунцу би изнио своје прње, скинуо се

и дуго, причајући нешто сам са собом, тама-

нио уши. Можете ми (не) вјеровати, али

својим очима сам гледао како се Иво брије:

запалио би комад новине, и са ватром смудио

своју израслу браду! Иво ме знао, сретали смо

се у дворишту, одговорио би ми на поздрав,

али ништа више од тога. Сваког дана, предве-

че, Иво би долазио у нашу кућу и са улазних

врата која се нијесу закључавала, питао моју

мајку: „Госпођо, могу ли се наслонити?“ „Мо-

жеш Иво“- био је мајчин одговор. Ако мајка

није била кући одговорио би исто неко други

из породице. Када сам се, послије много годи-

на, вратио у завичај питао сам што је било са

Ивом: часне сестре су га прихватиле, пазиле,

његовале све до смрти.

Гдје сам у том описаном простору кућишта

био ја; што сам тамо радио, што сам доживља-

вао, зашто ми се све то урезало у памет?

У кућиште сам улазио и проводио вријеме

из више разлога: мајка би ме тамо слала да на-

сјецкам ситна дрва за потпаљивање ватре у

шпорету; да понесем храну кокошкама; да

327

покупим јаја која су кокошке снијеле, поготово

када би чула како оне кокодакају. Дешавало се

да тако донесем јаје још вруће, чим га је кокош-

ка снијела. Понекад бих га онако фрешког по-

пио; за то је довољно било танком иглом про-

бушити врх јаја, и исту рупицу, једва видљиву,

направити и позади; остала би у рукама само

љуска.. Знао сам мјеста гдје су кокошке сноси-

ле јаја; најчешће се то догађало у простору не-

кадашње пећнице; тамо сам поставио сламу и

један мућак. Јаја је требало покупити што прије

јер су их пацови могли разбити и појести. Гле-

дао сам како пацов из легла гура јаје да падне,

Будвани на Могрену

да се сломи, да би га он могао појести. Гледао

сам и како кокот јури пацова, који је хтио да му

узме храну. У борбу са пацовима, поред мача-

ка, укључивао сам се и ја. Како?

Међу друговима познат сам био

као добар стријелац из фјондре

328

(тако ми у Будви зовемо праћку). „Испод фрата-

ра“, поред мора, накупио бих облутке величине

и форме кликера и напунио њима џепове. У

кућишту бих се попео на дрвену скалу, сјео,

примирио се и чекао да пацови изађу из рупа и

појаве се на чистину. Онда бих их гађао фјон-

дром, чешће промашивао, али и погађао – била

је то за мене веома узбудљива забава и вјежба.

У кућишту умало тешко да не настрадам.

Послала ме мајка да насјецкам дрва за потпа-

лу; спремала се да прави приганице за Бадњи

дан. Бијаше лоше вријеме и на отвореном

простору нијесам могао цјепати дрва, па се

попех на покривени дио терасице да ту оба-

вим посао. Замахнух сјекиром; не виђех жицу:

удари сјекира у жицу, врати се натраг, удари

ме тупим дјелом у врх чела - јаукнух, падох

ко покошен, обли ме крв, изгубих свијест...

Све се ово догађало преко пута куће Бано-

вића, свега десетак метара далеко од мене. Жи-

вио је ту господин Мило, са сиједом брадицом

и наочарима; носио је увијек кравату, шешир и

штап. Живјела је са њим његова супруга Јери-

на – Гркиња, која готово и није излазила из

куће; ријетко сам је виђао: понекад би ме по-

звала и частила укусним слаткишима – грч-

ким специјалитетима. Госпођа Јерина је са

прозора куће, који су окренути према кућишту,

329

будно пратила све што се дешавало вани; на

моју срећу, видјела је и мене тога дана.

Од тада, када год замахнем било чим, добро

погледам има ли што изнад моје главе. Но,

ожиљак и удубљење на врху чела од удара

сјекире - остаде.

Још један догађај - тачније рећи, откриће

нечије сакривене тајне у кућишту, заслужује

посебну причу. Што сам ја то сакривено и

важно открио?

У зиду куће на првом спрату, на висини око

два метра од пода, назирала се пањега затворе-

на каменом. Не даде ми ђаво мира - попех се

на кашун, пробах и успјех извадити камен: уну-

тра видим неки пакет омотан крпама и везан

конопом. Погледам около да ли ме неко гледа

што радим, завучем руку, извадим завежљај

и сав узбуђен од радозналости да сазнам што

је то сакривено, унесем га у кућу. Развежем

пажљиво коноп, отворим завежљај – кад тамо

пиштољ, прави правцати пиштољ, каквог до

тада нигдје нијесам видио! Чији је то

пиштољ; ко ли га је ту сакрио; је ли то очево

оружје; што да радим са њим; кога да питам

за пиштољ? – била су нека од питања која сам

себи постављао. Размислих добро и одлучих:

биће то моја тајна, никоме ни ријечи! Замотах

пиштољ, све онако како је било, однесох га у

330

пањегу, затворих каменом и

одох дома. Од тога дана живио

сам са том тајном, са мислима

о пиштољу, машта јући да кад по-

бјегнем у партизане - узмем га са собом. Али,

претходно сам морао научити руковати са

њим. Зато сам га више пута узмао из пањеге

и у свом скровишту на првом спрату чистио,

проучавао, покушавао да га отворим, раста-

вим, да га пуним са муницијом која се са њим

налазила. Стварно мора да имам неки посебан

ген за оружје који ме подсвјестно упутио да по-

макнем онај камен, да нађем пиштољ - да сам,

без ичије помоћи, научим руковати са њим.

Пред одлазак у партизане, посљедњи пут

отворио сам пањегу, узео пиштољ и објесио

га о појас: 22. новембра 1944. године, као

седамнаестогоди шњак, са поносом сам кора-

чао у строју бораца који су ослободили Будву;

на Пизани сам мојим школским друговима

показивао пиштољ, гађао и погађао бачену

стаклену боцу у мору...

Што се даље дешавало са овим пиштољем?

Обичај је био у НОР-у да се врши мијењање

331

оружја. Тако сам и ја, на „бријег од Будве“

пиштољ замјенио са Блажом Станишићем.

Чији је то био пиштољ, ко га је сакрио у

пањегу, остала је тајна.

Настојања да разоткријем све замишљане

„тајне“ сакривене у овом простору нијесу се

остварила: на други спрат нијесам се могао

попети: скала и пода готово да није ни било;

зато сам на првом спрату, осим већ помену-

тог тунела, све истражио и у једној малој про-

сторији, без плафона и намјештаја, направио

за себе скровиште.

Ово скровиште је било једино мјесто гдје

сам могао бити сам са собом; гдје ме нико не

види, не чује, не контролише; гдје сам могао

замишљати другачији свијет од стварности -

свијет описан у сценама омиљених романа;

гдје сам се могао поистовјећивати са јунаци-

ма тих књига; гдје сам могао машти давати

крила; гдје сам у „лудим“ годинама, мисаоно

стварао слике љепоте и љубави; гдје сам до-

живљавао врхунац задовољства - „пјесме над

пјесмама“...

Скровиште је била моја тајна, моја слобода!

Будва, маја 2010. г.

ЛУЈО

332

X

„Напредак“

Двадесетак метара од главног улаза у Стари

град Будве, у Његошевој улици број 5, на чео-

ном дијелу куће породице Антоњоли, поред

улаза у продавницу мјешовите робе, с десне

стране - на три метра изнад плочника (прије

више деценија), у знак сјећања на оснивање

1937. године ћелије Комунистичке партије Ју-

гославије у кројачкој радњи „Напредак“ - по-

стављена је мермерна плоча са петокраком,

српом и чекићем и са угравираним ћирилич-

ким текстом: „Овдје је у кројачкој радњи „Напре-

дак“ основана 1937. године ћелија КПЈ којом је до

333

1941. године њом руководио њен оснивач радник

Иво Миковић“.

Стотине људи, нарочито у љетњој сезони,

пролазе свакодневно поред плоче. Многи за-

стану, почну читати, чешће не дочитају до

краја, одмахну руком и оду даље; мањи је број

оних који текст прочитају до краја, којих садр-

жај написаног заинтересује. Понеки још живи

старосједилац, пролазећи туда погледа на

плочу, и у сјећањима обнови успомене на до-

гађаје из времена прошлог.

Што мене везује за „Напредак“? Зашто се да-

нас у сјећањима враћам том времену, тим до-

гађајима и људима? Па ја сам у то вријеме

био дјечак! „Напретку“ и његовим радницима

дугујем помињање: у „Напретку“ сам био

омиљен, малтене су ме сматрали за члана ко-

лектива; често и дуго сам знао боравити у

радњи, пажљиво сам слушао њихове приче,

пјевао са њима, учио да шијем – звали су ме

Миња.

Кућа у којој сам се родио била је преко пута

ове радње, удаљена свега неколико метара.

Нијесам могао изаћи из куће а да не прођем

поред ње. Власник радње био је Иво Миковић

са Челобрда, паштровског села изнад Светог

Стефана, одакле је била и моја баба Кате, очева

мајка, родом Миковић, својта Ивове родбине.

334

Мој отац је био трговац; имао је

радњу у непосредној близини „На-

претка“. Дакле, једна поред друге

постојале су двије радње: кројачка

радња, са комунистима - авангар-

дом радничке класе, и трговачка

радња са трговцем – „капитали-

стом“, по марксистичкој доктрини

експлоататором радничке класе.

Какав је однос био између њих,

да ли се та класна разлика осјећа-

ла у међусобном комуницирању?

Сјећам се добро да никаквих суко-

ба није било; напротив, сви радни-

ци „Напретка“ су се са пошто вањем односили

Иво Миковић

према Луки; без љутње су реаговали на њего-

ве критике комунистичких идеја, и на ирони-

чан став о авангардној улози радничке класе

у друштву. Навешћу другачије реаговање из

мог живота у Совјетском Савезу. Приликом

пријема у КПСС 1952. године, на партијском

састанку - пред стотинак комуниста, стајао

сам и одговарао на питања о мом социјалном

поријеклу. Наиме, у анкетном упитнику на

питање „чиме су се бавили родитељи до 1917.

године“, одговорио сам да ми је отац био тр-

говац. Сматрало се то мрљом у биографији;

услиједили су захтјеви да дам детаљна

335

поја шњења о трговини, о кући, о приходима

које је стицао експлоатишући радничку кла-

су... Ех, да ми је отац био „батрак“(беземљаш),

колико би ми лакше било у том тренутку – по-

мишљао сам.

Али ја сам увијек волио и поштовао мог оца

- Луку Лукетића: био сам поносан на њега; ди-

чио сам се његовом храброшћу, непоколебљи-

вошћу, ширином погледа, правичношћу,

спремношћу да помогне сиромашнима и не-

моћнима. Импоновао ми је његов ауторитет

у граду и околини, бројна кумства која смо

Плажа Могрен

имали у селима; патриотизам, познат још у

доба Аустрије, учешће у Првом свјетском рату

336

као добровољца на Солунском фронту. Ода-

ност оцу проистицала је и из његовог односа

према мени, који се није темељио на наме-

тању свога мишљења или, не дај Боже, на фи-

зичким казнама. У ствари, ја сам у оцу видио

стаменог човјека, који ми је у моралном по-

гледу био идеал! Мој брат Стево и ја, од ране

младости смо били задојени социјалистич-

ким идејама, вјеровали смо у побједу новог

комунистичког друштва, и за то се и борили.

Отац у то није вјеровао, знао се и подсмјехну-

ти на наше погледе; говорио је да је то уто-

пија, заблуда, али те разлике у гледањима и

мишљењима никада нијесу прелазиле у суко-

бе или нетрпељивост. Ја сам му за то много

захвалан. Вријеме је показало да је отац био

умногоме у праву: сам то није дочекао – умро

је 1961. године.

Послије много протеклих година, послије

крупних промјена у друштву, писати о „На-

претку“ може изгледати чудно, заборав је

надвладао. Но, ја ћу упркос томе, написати

што сам запамтио и што сам нашао записано

о радницима кројачке радње „Напредак.“

Иво Миковић је био средњег раста, црно-

мањаст, велике главе и очију, црне густе косе,

јаке браде и длакав по тијелу. Био је дружељу-

бив, омиљен код другова и житеља Будве;

337

својим понашањем

у јавности није по-

казивао своје ко-

мунистичке назо-

ре; активан је био у

свим спортским и кул-

турним дешавањима у гра-

ду, није био ожењен. Кројач-

ки занат учио је на Цетињу,

тамо постао добар и цијењен мајстор;

Шипци у мојој башти

1935. године дошао је у Будву и отворио

кројачку радњу. Иво је био радо виђен у нашој

кући; рођакали смо се, и мајка је имала пуно

повјерење у њега када би моје сестре ишле са

њим на неку забаву. Тринаестог јула 1941. годи-

не био је један од организатора устанка у Будви

и Паштровићима. Послије устанка, заједно са

још четворицом другова, био је избачен из Пар-

тије јер се супроставио партијској одлуци да се

паштровски комунисти споје са црмничким.

Храбро је погинуо на Плевљима 1. децембра

1941. године: постмртно је враћен у Партију.

Јово Вуковић, кројач из Петровца био је не-

колико година Ивов партнер. Висок, блиједо-

лик, са разбарушеном косом, одликовао се из-

узетном благошћу у понашању. Прије рата

напустио је „Напредак,“ и отишао да ради у

Америку. Послије рата више пута долазио је у

338

завичај; сретао сам се са њим, и оживљавали

смо сјећања на Ива. Јово је остао нежења, умро

је у Америци прије десетак година.

Душан Мојсић је био калфа код Ива. Није

дуго радио у „Напретку“; са братом Ђорђем,

прије рата, преселио се у Америку.

Добар мајстор и радник „Напретка“ од осни-

вања био је Тодор Вукчевић, родом из Љешан-

ске нахије. Тодор је био омањег раста плаву-

шан, са симпатичним и доброћудним изра-

зом лица, добро је пјевао. Поред урођене де-

формације леђа, био је виталан и приљежан

радник; био је члан Партије. Хапшен је као ко-

муниста, у устанку се пасивизирао, дочекао

крај рата, оженио се и засновао породицу. На-

сљедници му живе у Будви. Краће вријеме у

„Напретку“ радио је и Тодоров брат Спасо,

исто члан Партије.

Данило Матијевић, по националности Алба-

нац, рођен је у Скадру 1917. године: од 1938.

године радио је као калфа код Ива Миковића;

ту је примљен и у Партију. Данило је био лијеп

момак, добар фудбалер, дружељубив, омиљен

међу друговима и дјевојкама; лијепо је пјевао.

Тринаестог јула отишао је у партизане, уче-

ствовао у многим борбама; болестан - пао је у

руке четника, који су га предали Италијанима.

Послије капитулације Италије вратио се у

339

Скадар и прикључио ослободилачком покрету.

О његовој судбини сазнао сам у Одеси 1947.

године: један питомац-Албанац, са којим сам

се дружио за вријеме школовања у Артиље-

ријском училишту, испричао ми је да је Дани-

ло, као илегалац, дјеловао у Скадру; Њемци су

га опколили у кући - бранио се док је имао му-

ниције. Да не би пао у руке непријатељу, раз-

нио је бомбом себе и фашисте; проглашен је за

народног хероја Албаније, и једна улица у Ска-

дру носи његово име.

Спасо Миковић – млад момак, дошао из Че-

лобрда да учи занат код брата Ива. Скојевац.

Учествовао у Тринаестојулском устанку. Ита-

лијани су га ухапсили, мучили и интернира-

ли у Италију. Послије капитулације Италије

придружио се јединицама НОБ и 1944. годи-

не храбро погинуо код Ријеке у Хрватској. У

НОБ-у је погинула Ивова и Спасова сестра

Драгица: кућа Вида Миковића се угасила.

Крсто Вицковић, звали су га Крсто Ћеклић,

рођен је у Будви 1918. године у радничкој по-

родици; код Ива је примљен као шегрт, одмах

послије отварања „Напретка“. Изучио је занат

и постао калфа; 1940. године постао је члан

Партије. Крста се сјећам као кицоша, момка на-

клоњеног женском свијету, кога је природа бо-

гато обдарила мушкошћу; сјећам се његових

340

описа доживљаја са женама, нарочито петком

Мој отац Лука са

– пазарним даном у Будви. Судбина ни њему

мојим братом

није била наклоњена: отишао је у партизане,

Стевом и мајком

учествовао у борби на Брајићима. Послије

Драгицом и са

сплашња вања ус тан ка, вратио се у Будву; Ита-

пријатељима

лијани су га ухапсили, мучили, интернирали

у Италију, пребацили у Њемачку и тамо, по-

четком прољећа 1945. године је убијен.

Душан Шпадијер је као шегрт примљен код

Ива Миковића. Његов отац Лазо био је црк-

вењак; често је долазио код нас да помаже оцу

и мајци. Сјећам се, увијек је носио црногоску

капу; била је то сиромашна породица. Душан је

у „Напретку“изучио занат и постао калфа; ту је

примљен и у Партију. Заједно са радницима

341

„Напретка“ отишао је у партизане, борио се

пушком. Покушао да се легализује, али је

ухапшен, мучен и одведен у интернацију у

Италију. Послије капитулације Италије, при-

дружио се савезничким снагама и са групом

енглеских командоса, са енглеске подморнице,

искрцао се код Петровца: видјели смо се на

Паштровској гори. Послије рата био је официр

ЈНА, али није долазио у Будву. Послије пензи-

онисања, живио је са супругом у Рисну; дјеце

са њом није имао. Умро је прије десетак година:

из првог брака има двије кћери и једног сина.

Раде Павићевић је пред рат био запослен у

„Напретку“ као шегрт. Послије рата Раде се

школовао, постао угледан привредник и дуго

година успјешно руководио конфекцијом „Ја-

дран“ у Перасту.

„Напредак“ је радио добро, посла није фали-

ло; био је то узоран колектив у Будви у коме су

се поштовала права радника, владало другар-

ство и солидарност. Често се из радње чула

пјесма, а навраћали су ту, нарочито током ље-

та, београдски студенти из Црне Горе и кому-

нисти, међу њима пјесник и партијски руково-

дилац - Стефан Митровић из Светог Стефана.

Често су ме питали зашто сам ја, који није-

сам био „гладан, жедан и бос“- није ми ништа

фалило - приступио комунистичком покрету,

342

зашто сам од шестнаесет година постао скоје-

вац? Свакако, више је разлога за то, али један

од важних је утицај који је на мене имао „На-

предак.“ Несумњиво је да се ту формирао мој

друштвени поглед на свијет, ту сам слушао

приче о Стаљину и Лењину; о успјесима прве

земље социјализма - Совјетском Савезу; о Ру-

сији - нашој вјековној заштитници; о пролета-

ријату и класној борби; о правди, једнакости,

изградњи новог друштва; о равноправности

жена и комунистичком моралу.Тачније рече-

но, то нијесу била теоретска разматрања пи-

тања марксистичке идеологије – не: били су

то разговори о тежњи за бољим и правед-

нијим животом, о потреби да се радници боре

за своја права, да се организују и да, по угледу

Будва

343

на Октобарску револуцију, узму власт и из-

граде ново комунистичко друштво –

друштво једнакости, без експлоатације и

угњетавања радног човјека. Какав је епи-

лог тих тежњи и тих настојања, код нас и у

свијету није непознато...

Судбина кројачке радње „Напредак“

супротна је њеном имену; од див-

них и романтичких идеја, од нада

и очекивања остала је – плоча:

слом су доживјеле идеје соијализ-

ма, самоуправљања, делегатског

система, политике несврставања и

много чега другог за што се залагала

и у извјесној мјери и остваривала рад-

ничка класа и комунистичка партија. Суд-

бина часних, храбрих, вриједних и занесених

комунистичким идејама кројачких радника

„Напретка“ је трагична!

Да ли је вриједјело и требало жртвовати се

за идеале, који су данас заборављени и нео-

стварени?

На то питање могуће је различито одгово-

рити.

Плоча у Његошевој 5 стоји; да ли ће је неко

некад (можда чак и) скинути?!

Будва, маја 2010. године

ЛУЈО

344

XI

Амајлија

Боравећи у Будви, Лука и Петар посадили

су двије маслине у нашој башти – прве које је

неко из наше породице засадио послије више

десетина година; доживио сам то као чин који

је моје унуке чвршће везао за завичај предака,

утемељио их у старину братства Лукетића.

Некада су Лукетићи у Светом Стефану посје-

довало маслинаде са четири стотине корије-

на овог светог стабла. Идем у башту, гледам

маслине: нагнојене су, напредују.

Послије распуста, унуци са родитељима

дошли су из Београда у Будву. Док су унуци

завршавали игру на компјутеру, отворих ла-

дицу у столу и извадих, у руском народном

стилу, умјетнички обликовану кутијицу

„Аљонушка“ – дар из Русије. „Каква ти је то

кутијица, деда, покажи нам “? – упиташе ме

Лука и Петар.

Дадох им је у руке, отворише поклопац и

зачуђено ме погледаше: „Деда шта је то уну-

тра, никада то нисмо видели?

„То је седам грчких камена – то је моја амај-

лија“ – одговорих.

345

„ А шта је то амајлија, де-

да?“

„Дуга је то прича о грчком

камену, о мојој амајлији;

биће боље да је напишем, а

онда ћу вам је прочитати“.

Ево што сам и како напи-

сао о грчком камену.

Ако је ишта из дјетињства

и дјечаштва остало тако јасно

и трајно у моме сјећању, то је

тражење грчких камена и вје-

ровање да они имају неку

магичну моћ која ме чува,

која ми доноси срећу и успјех.

Седам лијепих и већих

грчких камена давно сам ста-

Петар сади Маслину

вио у кутијицу коју данас отворише моји уну-

ци. С правом кажу да то до тада нијесу видје-

ли, јер грчких камена у природи, гдје сам их ја

у дјетињству налазио, више нема – нестали

су. Зашто су нестали посебна је прича; зашто

су заборављени – такође.

Плажа Могрен је била главно мјесто мојих

трагања за грчким каменима. Прије седамдесе-

так година на Могрену је било много више

пијеска него данас; највише га је било на почет-

ку плаже; велика камена громада, која је сада на

346

ивици мора, раније је била

сва окружена пијеском. Кад

није било таласа са прве пла-

же могло се прећи на другу

плажу, кроз пећину, не га-

зећи у море. Друга плажа на-

рочито је осиромашена пије-

ском - море га односи, а при-

нова која је раније долазила

потоком са брда Спас је пре-

сахла; дотоци су мали, маги-

страла их је пресјекла.

Не памтим када сам први

пут нашао камен, ни колико

ми је година тада било, али

сугуран сам да се то збило

рано, онда када сам почео са-

мостално да идем на плажу, када сам научио да

Лука сади Маслину

пливам, када сам се полако осамостаљивао од

родитеља и стицао самопоуздање. Тражење

грчких камена на Могрену била је својевсна

авантура за мене и за неколико мојих другова

– дјечака, који су учествовали у овоме послу.

Изазова је било највише зими, када има доста

дана са великим таласима које доноси шилок

– јаки јужни вјетар; јер баш у те дане највише је

било и среће да се грчки камен нађе на плажи.

Али, требало је имати смјелости и умјећа,

347

требало је ризиковати да би се старим, каменим

и уским кривудавим путем, усјеченим у саму

обалу, стигло до плаже а да те море не окупа,

или, „не дај боже“ талас не однесе, разбије о

стијене и да се утопиш. Знао сам добро најопас-

нија мјеста пролаза - код тунела: ту је требало

чекати, вребати, изабрати прави тренутак, да

између два таласа уграбиш и протрчиш то најо-

пасније мјесто да би, одмах иза тога, нови вели-

ки талас уз јеку и буку, огромном снагом раз-

био се о стијене, прекрио пут водом - и са хиља-

дама пјенушавих дјелића морске воде, напра-

вио бијели застор и повукао у море све са со-

Хидроавион

бом. Дешавало се понекад да мало закасним па

на Могрену

сам спас, да ме валови не однесу, тражио пен-

1939. године

трајући се на литице и скривајући се у

удубљењима окоми-

тих стијена.

348

А плажа је у вријеме јаког фортунала пред-

стављала јединствену раван преко које су се

ваљали и разбијали пјенушави таласи; море

је стизало и до самих бетонских кабина. У тре-

нутку када се море, послије просутог таласа

повуче, кренуо бих у трагање: полусагнут, ус-

мјерен погледом у пијесак, међу милионима

разнобојних каменчића, знао сам уочити баш

њега, брзо га узети и побјећи од новог вала

који је надолазио. Почетак прве плаже, гдје је

било мало крупнијег пијеска, био је мајдан

гдје сам налазио најљепше, најкрупније и

најсвјежије примјерке грчког камена. Могао

сам у трагању остати на Могрену неколико

сати. Бивало је да усљед појачаног вјетра и

великих валова - не могу се вратити истим

путем, па сам се пењао преко стрмог зеленог

залеђа плаже, кроз драче и друго растиње,

враћајући се кући преко Ћерила.

Чудна и јака је била та побуда која ме тјера-

ла да се са толико страсти и ризика пробијам

до Могрена - да бих на плажи тражио и мо-

жда нашао грчки камен. А сваки пут када бих

га нашао, нарочито када би то био већи и са

рељефне стране црвенкаст, осјећео сам ра-

дост: био сам срећан, вјеровао сам да ће ми се

нешто лијепо догодити. Знао сам пред неку

одлуку отићи на плажу, тражити камен и ако

349

га нађем позитивно одлучити, а ако не – оду-

стати. У џепу сам га увијек имао; стављао сам

га и као украс на прстену: лијепе примјерке

сам поклањао другарицама; украшавао сам

њиме ручно изрезбарене сувенире...

У то вријеме нијесам знао ништа о порије-

клу грчког камена: како је настао, зашто

се тако зове, зашто га има на

Могрену а нема на Сло-

венској плажи? За мене

је то био неки мит, та тај-

новитост ми је одговара-

ла: повећавала је драж и

узбуђење трагања и вријед-

ност налаза!

У том сањарењу и вјеро-

вању прошло је моје дјечаш-

ство; младост ме одвела дале-

ко од родног краја. У дугим

годинама странствовања, да-

леко од Будве - на обалама

Црног Мора и Волге - шетао

сам плажама као на Могрену,

зурио очима у пјесак не би ли

га нашао; чекао да се валови

повуку и да уграбим прегле-

дати равну пјешчану површину

– узалуд: грчког камена нијесам

350

налазио; остајала ми је једина могућност да

га видим и нађем у сну; да Могрен мог дје-

тињства доживљавам у сновиђењима, у то

вријеме једине везе са завичајем.

Пишући ове редове на рачунару, у десном

углу екрана појави ми се знак да ме унука

Милена зове из Београда

преко Skype; обрадовах се

позиву, таман да мало

одморим од писања и да

се чујем са мојом милом

и једином унуком. Чудо

је ова техника: ево је на

екрану, видим је и чујем,

она мене такође. Обрадова

ме вијешћу да је Лука, њен

син а мој праунук, који је по-

ранио са рођењем - добро, да

добија на тежини. Зна да пи-

шем приче из дјетињства и

рекох јој за ову о грчком ка-

мену. „Ђеде, нијесам никад

чула за грчки камен.“ Ето,

Милена, која је расла у Ко-

тору, школовала се у Ита-

лији, обишла доста свијета,

Грчки камени

не зна ништа о њему. Извадих

из стола кутијицу „Аљонушка“, отворих је и

351

показах јој неколико примје-

рака грчког камена. Тако,

преко видео снимка моја

унука први пут виђе овај ка-

мен. „Причу ћеш добити чим

је завршим “- обећах Миле-

ни и наставих да пишем.

Када сам се као тридесето-

годишњак вратио у Будву,

било је вријеме са још неза-

раслим ранама; другови и

познаници нијесу били срећ-

ни да ме сретну; чували су

себе, а чувао сам се и ја од

злих језика. Прионуо сам на

учење; често сам се у врије-

Унука Милена са

ме зимских сунчаних дана, у осами, на Мо-

сином Луком -

грену, спремао за полагање испита на факул-

мојим праунуком

тету у Београду. Прекиде сам користио у тра-

жењу грчких камена – био је то повратак у про-

шлост: налазио сам их и тада – давали су ми

наду, подстицај: успијевао сам у животу...

Но, мој истраживачки и радознали дух није

ми давао мира док не сазнам научну истину

о поријеклу, начину настанка и имену овог

камена. Потражио сам и добио (један) одго-

вор у Заводу за биологију мора у Котору; рек-

ли су ми латинско име шкољке, која лучењем

352

ствара камен, а служи јој да с њим затвара

сопствена уста. Расте полако са растом шкољ-

ке; затим испада из ње; и таласи га доносе на

копно. Налази се само на неким ријетким

мјестима, гдје су у близини станишта ове вр-

сте шкољке.

Други одговор добио сам од археолога -

који кажу да се зове грчки камен по томе што

су га Хелени користили као неку врсту новца:

служио је и као улазница у позориште; а на-

лазили су га и у гробовима античких Грка.

Зашто га више нема на Могрену? Превели-

ка градња, пренасељеност, испусти огромних

353

количина непрерађених отпадних и канали-

зационих вода у море - довели су до његовог

загађења. Промјенила се приобална структу-

ра садржаја воде; све је мање јежева, лумпара,

шкољки, нестаје муравина, у приобаљу је све

мање рибе..

Дакле, за мене тајне о грчком камену више

нема. Да ли су тиме обезвријеђени моји до-

живљаји из младости, да ли су изгубили у

љепоти и узбудљивости догађања, у трагању,

у вјеровању –не; било је то вријеме којег се

сјећам радо и о којем ово пишем са заносом.

Сада, када ми вријеме дозволи, када није

врућина, када нема купача а море је мирно -

пођем полако до Могрена; прошетам плажом;

покушам наочарима диоптрије плус пет, као

некада, прије седамдесет година, наћи овај

камен - нема га! Можда би неки млади могли

и да га нађу, да знају да постоји. Овако - грчки

камен је, као и многе друге ствари, пао у забо-

рав. Вријеме чини своје.

На крају приче да одговорим Луки и Петру:

амајлија је запис или мали предмет који праз-

новјерни људи носе уза се вјерујући да ће их

штитити од несреће...

Будва, јуна 2010. године

ЛУЈО

354

XII

Сукоб на „Шкољу”

Симпатични, мали и тихи оток Светог Ни-

коле, недалеко од Будве, или како га мјеш-

тани називају „Шкољ“, својим изгледом и

положајем допуњује ионако лијепу панора-

му овог дијела нашег Приморја. Нешто ви-

ше од два километра пружа се с истока на

запад и служи као преграда о коју се ломи

узбуркано море.

Ипак, неко је обратио пажњу на овој мали

оток и данас се у Будви много говори о „Шкољу“.

Шта је то могло да узбуди у ове јесење дане ти-

шину Будве, какав се то догађај десио? Ево крат-

ке историје тога догађаја:

Ловачко друштво у Будви броји око 30 чла-

нова – већином старих ловаца. Како у сваком

послу успјех умногоме зависи од руковод-

ства тако и овдје, благодарећи ауторитатив-

ном предсједнику и секретару, чланарина се

редовно уплаћује и води се брига о уна-

пређивању ове привредне гране. Обузети

овом бригом дошли су на идеју која је нашла

свој израз у рјешењу које је донио Управни

355

одбор Друштва да се оток Светог Николе на-

сели дивљим зечевима, који ће служити као

резерват.

Речено – учињено. Осам комада дивљих зе-

чева – четири зеца и четири зечице, у прису-

ству већине чланова Управног одбора, пуште-

ни су на „Шкољ“ са благословом: „Плодите се

и множите се на добро нашег Друштва“.

Зец се не воли шалити и за ових пет шест

година, колико прође од тога дана, он испуни

све наде. Онда почеше нагађања колико их

има: једни кажу 100, а други и више. Говори-

ло се у стручним круговима о могућности де-

генерисања зечева, покушало се и са хва-

тањем, али без успјеха. Ко зна како би се све

ово свршило да није неко други, овога пута

обузет бригом о унапређењу пољопривреде у

овом крају, бацио свој поглед на „Шкољ“. Би-

ла је то Земљорадничка задруга у Будви, која

се баш тада почела заиста бавити пољо-

привредом. Почело се са освајањем земљишта,

посађене су лозе и бостан.

Од момента када су чокоти пролистали а

вријеже бостана повиле се по земљи, избио је

конфликт између Ловачког друштва и Задру-

ге. Зечеви су почели да без жалости тамане

лубенице и штете лозе, наносећи велику ште-

ту задрузи. Истина, Задруга је са своје стране

356

нелегално таманила зечеве, али се није могла

одупријети њиховој инвазији, јер се они зва-

нично налазе под покровитељством Ловач-

ког друштва.

Ловци, штитећи зечеве, истичу: „Ми смо пр-

ви освојили „Шкољ“. А задругари твде: „Пољо-

привреда је сада најважнија“. Стало се пред ал-

тернативом: зечеви или лозе и бостан.

Овога пута ловци су показали високу свијест,

особито када је Задруга поднијела захтјев за

исплату у висини неколико десетина хиљада

динара на име одштете. Спор је ријешен у ко-

рист Задруге и на једној сједници Управни од-

бор Ловачког друштва донио је рјешење које у

исто вријеме значи и пресуду, којом се сви зе-

чеви на „Шкољу“ осуђују на смрт.

У складу са донесеним рјешењем једна гру-

па ловаца пошла је у лов и за три-четири сата

убила 12 зечева.

- Е, ово се још није догађало у Будви. Бар

данас смо показали ко смо – говорили су лов-

ци. Радосни су се враћали кући пролазећи

кроз град са трофејима, чиме су увелико по-

дигли свој ловачки углед.

(Објављено у листу „Побједа“ бр.50, 1958. године)

357

XIII

Митровдан – моја слава

Да ли вјерујете у Бога, зависи од вашег погле-

да на свијет, од вашег сазнања, ваше воље и

убјеђења. Замислите што би било са људима да

нема вјере; да нема божјих заповијести; да не

постоје моралне норме; да не постоји нада, вје-

ра и љубав; да не постоји страх од суда божјега

за недјела која људи једни другима праве? И

овако зла на овом свијет има премного. Колико

је само Свети Петар Цетињски, клетвама које је

у посланицама слао племенима, братствима и

појединцима у Црној Гори, спријечио зла - љу-

ди су се бојали његовог проклетства.

Паштровићи, племе којем и ја припадам, су

хришћани, православне вјере. Хришћанство

су при мили у доба Византије. Примајући

хришћанску вјеру, паштровска племена и брат-

ства су узимали поједине светитеље за своје

заштитнике. Тако је настала крсна слава – култ-

ни и јединствени празник код српског народа.

Слава се слави још од старих времена и тај

празник је чак и у вријеме посљератног, со-

цијалистичког друштвеног уређења и домина-

ције комунистичке власти, када је атеизам био

359

званична доктрина, у народу слављен, упркос

забранама и партијским ограничењима.

Током више вјекова у паштровској комуни-

тади, слободни сељаци су имали широка са-

моуправна права - владала је народна демо-

кратија. Иако су се добровољно стављали под

доминацију разних господара, најдуже под

Млетачком републиком, Паштровићи су ужи-

вали староставне привилегије које су им омо-

гућиле да сачувају и развијају народно ствра-

лалаштво, друштвени живот, вјеру, језик, оби-

чаје. Зато су Паштровићи познати у Црној Го-

ри, Србији и свијету, не само по природним

љепотама, по свјетски познатим љетова-

лиштима и плажама које красе Паштровску

ривјеру, него и по бројним културно-исто-

ријским споменицима из антике, средњег и

новог вијека; по слободарском духу, по плеја-

ди истакнутих личности, који су својим ра-

дом и стваралаштвом пренијели славу

паштровског имена далеко за предјеле свога

завичаја.

На простору Паштровића саграђене су мно-

ге цркве и данас их има више од педесет; ма-

настира има шест, од којих четири традиција

везује за српске владаре из породице Не-

мањића. Бројне православне цркве и манасти-

ри казују да их је народ током вјекова градио

360

као заштитнике од иновјераца и свих других

силника који су настојали да им промјене вје-

ру, националност, обичаје и језик. Заиста,

Паштровићи могу бити поносни на своју исто-

рију, јер у Црној Гори су ријетка племена у

којима није било случајева турчења.

Митровићи, једно од дванаест већих

паштровских племена, славе Митровдан, а то

је слава и братстава која припадају овом пле-

мену, а имају друго презиме. Код Срба је Ми-

тровдан пета слава по броју слављеника , а Ру-

си га сматрају за заштитника Сибира. Митров-

дан се слави сваке године осмог новембра и

посвећен је великомученику Димитрију Со-

лунском Мироточивом, који је живио у четвр-

том вијеку; био је солунски војвода и ту дуж-

ност је наслиједио од свога оца. Димитрије је

прихватио хришћанство које је у то вријеме

било забрањена вјера. Цар Максимилијан га је

утамничио и наредио његово убиство. Дими-

трије је сву своју имовину раздјелио сиромаш-

нима. Хришћани га славе као великомученика

и вјерују у његову исцјелитељску моћ.

Братство Лукетићи припада племену Митро-

вићи, зато је Митровдан и њихова слава. Брат-

ство је добило презиме по Лукети, који се у

паштровским исправама спомиње у седамнае-

стом вијеку. Из села Врбе, Лукетићи су се, међу

361

првима, преселили на Свети Стефан. Ту су има-

ли неколико кућа и магазина. Били су добро-

стојеће братство: располагали су са преко пет

стотина коријена маслина у околини Светог

Стефана, имали су пашњаке и шуму на Паштров-

ској гори; производили су доста уља које су др-

жали у великим каменим пилама. Поред пољо-

привреде и маслинарства, бавили су се риболо-

вом и трговином. Спомињу се и као учесници

у гусарским подухватима. У печалбу су нај-

чешће ишли у Цариград и Америку.

Иако су били невелико братство, познати су

били као несавитљиви, пркосни људи, склони

самовољи и непоштовању одлука банкаде –

паштровског изборног органа власти. Познат

је процес који се 1700. године водио у Котору

против тројице браће Лукетића: Ника, Стефа-

на и Крста. Паштровска банкада их је оптужи-

ла да не поштују њихове одлуке, да држе кљу-

чеве Светог Стефана, да у град пуштају оне

којима они дозволе, да се понашају насил-

нички. Которски провидур, представник Ре-

публике Венеције, амнестирао је браћу Луке-

тић, на дан Светог Трипуна – светитеља и па-

трона града Котора.

Лукетићи особито поштују владику Петра

Првог - владара црногорског, чијим су благо-

словом продужили лозу. О томе се у породици

362

сачувало предање, које се преносило с кољена

на кољено.

Мој чукунђед Илија, који је живио на Све-

том Стефану, био је побожан и виђен човјек.

У то вријеме свештеник Франо Љубиша, чија

је парохија обухватала села Тудоровићи, Бли-

зикуће и Свети Стефан, бијаше остарио и не

могаше обављати свештеничке дужности, та-

ко да, за славу, кућа није могла бити освеште-

на и окађена. Зато Илија Лукетић, у договору

са Ником Рађеновићем и Радом Вукчевим,

одлучи да за свештеника изаберу Крста Љуби-

шу, унука попа Франа, који је и сам желио да

постане поп, пошто му је ђед остарио. Да би

ову своју одлуку озваничили, они су издали

исправу која почиње као и свака друга испра-

ва коју је издавала банкада, ријечима: „У име

Христа, амин, на Светом Стефану , 1790. годи-

не.“ У одлуци написаше да именују Крста Љу-

бишу за попа. Исправу су потписали: Илија

Лукетић, Нико Рађеновић и Раде Вукчев, а

канцелијер је био Јово Кажанегра. Тако Крсто

Љубиша постаде поп, одлуком ове тројице

Паштровића. Они су на овакав чин били при-

морани, јер нијесу могли чекати да им влади-

ка, у редовној процедури, рукоположи Крста

за попа, а требао им је свештеник да обавља

363

обреде за славу и за друге празнике, за кр-

штења и сахране. Оригинал ове исправе чува

се у архиви владике Петра Првог на Цетињу,

а исправу је објавио Душан Вуксан. Чињеница

да се исправа налази у владичиној архиви,

свједочи да је њу Илија послао владики у

Стањевиће, гдје је у то врјеме владика најви-

ше боравио, јер је знао да само он може Крста

рукоположити за правога попа.

Но, послије тога, десетак година касније, де-

си се пресудан сусрет Илије са владиком Пе-

тром. Илија бијаше већ у годинама, мушког

потомства није имао, па је тако кућа Лукетића

била у опасности да се угаси.

На Митровдан, митрополит црногор-

ско-приморски Петар Први, сишао је са Стање-

вића и дошао у походе Паштровићима, којом

приликом је боравио и на Светом Стефану.

Ђед Илија је познавао владику, па га позва на

славу у кућу, која се налазила на самом улазу

у град. Како је владика био висок човјек, при-

ликом уласка у кућу, закачио је камилавком

за горњи праг и она му паде.

- Не прокуни владико. - рече ђед Илија.

Владика подиже три прста, прекрсти се и

рече:

- Нека је благословена ова кућа и нека се у

њој роди мушко чедо.

364

Послије неког времена, разбоље се и умре

Илијина жена, а он се ожени млађом Паштров-

ком. Она му роди два сина: Луку и Мира. Тако

се продужи мушка лоза наше куће.

Лукин син Стијепо, мој ђед, бјеше веома по-

божан човјек. У кући је било више старих ико-

на, а испод иконе Свете Тројице, старе више

вјекова (чува се данас у мојој кући), никада се

кандило није гасило. Међу њима, најљепша

од свих је била руска икона Св. Димитрија,

коју је ђед Стијепо донио из Цариграда.

Стијепо је имао три сина: Ника, Петра и Лу-

ку; Нико и Петар нијесу имали дјеце, а Лука

- мој отац, солунски добровољац, оженио се

тек послије Првог свјетског рата. Мајка ми је

причала како су сви од ње очекивали да роди

мушко дијете, да би се лоза наставила: прво је

родила сестру Брану; друго дијете била је се-

стра Зора, а треће дијете које се роди на Ми-

тровдан, био је мој брат Стеван. Ја, најмлађе

дијете, родио сам се 3. августа 1927. године.

Стевово рођење, донесе неописиву радост

нашој кући и родбини: ђед Стијепо је највише

благосиљао Бога и Светог Димитрија који по-

дарише дому мушко чедо. Тако у кући, поред

славе, почесмо славити и Стевов рођендан.

Из раног дјетињства памтим Митровдан као

празник и све догађаје у вези са тим даном:

365

поспремала се кућа, долазио је поп Ђуро, пали-

ло се кандило испод иконе Светог Димитрија,

носио сам проскуру у цркву, дочекивали смо

госте, правио се свечани ручак... Кад је слава

била посна, обично се за тај дан спремала ри-

ба, скаква - бојанка, која је из Скадарског језера,

у новембру долазила у море да баци икру. О

самој слави и свецу нијесам знао много, а и

није ме то посебно занимало. Највише сам се

радовао доласку једног госта, Николе Кнеже-

вића, барјактара црногорског, са Цетиња - тати-

тог пријатеља. Никола је долазио обучен у на-

родну ношњу са револвером за појасом. Обич-

но би послије ручка, нама дјеци, показивао не-

ке трикове којима смо се веома чудили.

Свечани ручак приређиван је у салону који

се налазио у великој пространој соби, на пр-

вом спрату наше куће, у Старом граду. Соба је

заиста изгледала свечано: комплет намјеш-

таја стила бидермајер у бордо боји, дјеловао

је раскошно; на средини собе налазио се вели-

ки четвороугони масивни сто са изребареним

ногарима, који се могао проширити, а уз сто

су ишле лијепе стилске столице за ручавање;

под је био од равних дасака офарбан у бордо

боју, застрт великим ћилимом, који су моји

позајмљивали властима када је Тито први пут

долазио у посјету Будви; плафон је био у

366

шарама и сликама уоквиреним вишебојним

линијама; на лијевој бочној страни зида собе,

висио је велики рукотворни ћилим са моти-

вом југословенске круне; у прочељу собе на-

лазила се креденца са украсима, а поред вра-

та, витрина са библиотеком. Сјећам се, имали

смо комплет издања Српске књижевне задру-

ге. Мој ђед Стијепо је био претплатник, а отац

је наставио са претплатом. Та библиотека је за

мене, за моје сестре и брата, била права риз-

ница знања и образовања.

За вријеме ратних година - година стра-

дања, патњи и оскудице, у нашој кући обиље-

жавали смо Митровдан и Стевов рођендан ве-

ома скромно. Сјећам се Митровдана 1942. го-

дине. Један очев пријатељ из Војводине, по-

клонио му је шунку. У то вријеме, за нас, то је

било незамисливо јело. Отац је одредио да ће-

мо је јести за славу и за Стевов рођендан. Мој

брат Стево је тада био затворен у логору у Бу-

дви, а ја сам као дјечак, њему и друговима ре-

довно доносио воду и понешто хране. Шунка

је била намјењена и њему за рођендан. Међу-

тим, десило се тако да је шунку, са полуотво-

реног прозора на првом спрату, гдје је мајка

оставила да се хлади - неко украо! Много смо

је жалили. Тако Митровдан и Стевов рођен-

дан прође тада без шунке.

367

Рат, окупација и Тринаестојулски устанак,

мене су дефинитивно, као омладинца, сврста-

ли на страну Народноослободилачког покре-

та. Постао сам скојевац. Активно сам радио за

покрет и као седамнаестогодишњак, заједно

са борцима, корачао у строју ослободилаца

Будве 22. новембра 1944. године.

У децембру мјесецу 1944. године, упућен

сам у ослобођени Београд и постао питомац

прве генерације Војне академије, а среди-

ном априла 1945. године, по одлуци Југосло-

венске владе, упућен сам на школовање у

Совјетски Савез. За вријеме мог трого-

дишњег школовања у артиљеријским учи-

лиштима, ја сам поред војног образовања,

студирао и марксизам - лењинизам. Прихва-

тио сам ту идеологију и у мојој свијести се

потпуно изгубио осјећај за поштовање и

обиљежавање вјерских празника, па и наше

славе – Митровдан.

Политички и идеолошки сукоби који су ус-

лиједили 1948. године између КПЈ и КПСС,

утицали су на мене тако, да сам одлучио да се

не враћам у домовину. Постао сам официр

Совјетске Армије, члан КПСС и совјетски

грађанин. Престао сам да пишем мојима у Бу-

дви, а престао сам да добијам и вијести од

њих. Такво стање трајало је неколико година.

368

Присјећајући се тих далеких, прошлих да-

на, описаћу један догађај који је, такође, везан

за моју славу - Митровдан. Живећи у Русији,

прихватио сам празнике које је тај народ сла-

вио. Међу њима су се, по важности, издвајали

Седми и Осми новембар – дани када се слави-

ла побједа Велике октобарске социјалистичке

револуције, 1917. године.

Седмог новембра 1951. године, можда пр-

ви пут послије одлуке да останем у Совјет-

ском Савезу, осјетио сам се усамљеним. Ухва-

тила ме велика жеља да се чујем са својима,

да сазнам како су. Слике из мога завичаја,

нијесу ме напуштале. Три године су прошле,

а да моји нису знали да ли сам уопште жив.

Одлучих да одем на пошту и пошаљем теле-

грам. Нијесам био сигуран да ли ће телеграм

стићи. Било је то вријеме жестоких сукоба СС-

СР-а и Југославије, али без обзира на то – неш-

то ме је тјерало да се, упркос томе, јавим.

Телеграм је ипак стигао у Будву. Мајка га је

сачувала и након шездесет пет година, држим

га у руци. Текст телеграма гласи: „Лука Луке-

тић Будва, Југославија. Поздрављам вас праз-

ником Великога Октобра. Мирослав. Адреса:

город Сизрањ, Пензинскаја 40“. На телеграму

са печатом поште у Будви, пише: послат из

Сизрења 7. новембра 1951. у 20 часова и 30

369

минута; стигао у Будву 8. новембра у 11 часо-

ва и 30 минута.

Телеграм је стигао баш на крсно име, на

славу – Митровдан. Мајка ми је испричала ка-

ко је телеграм примила. Упркос партијском

притиску, мој отац је наставио да слави Ми-

тровдан. Тога дана, баш у вријеме ручка, по-

штар је зазвонио на врата наше куће у Старом

граду. Мајка је изашла на терасу да види ко је:

- Стигао вам је телеграм од сина. - саопштио

је поштар.

- То нам Стево, из Загреба, честита славу. -

узвратила је мајка.

- Није из Загреба, него из Русије - рекао је

поштар мајци.

Сва усплахирена и радосна, никада, за про-

теклих тридесет година, колико је до тада

провела у дому у Будви, није тако брзо сишла

степеницама са другог спрата, да узме теле-

грам. Три године је чекала ову вијест, надала

се и вјеровала да јој је син здраво.

- Миро се јавио телеграмом из Русије! – уз-

буђено је рекла оцу, сестрама и пријатељима.

- Виђи ти Мињу, из Русије ми честита Ми-

тровдан. - рече поносито мој отац Лука.

Да будем искрен, ја сам у то вријеме пот-

пуно заборавио на крсну славу. Нијесам знао

колико је овај дан битан за нашу породицу,

370

али упркос томе, у мојој подсвјести нешто ми

је говорило да се јавим кући и да баш на сла-

ву дође радостна вијест, да сам жив.

Но, у мом животу у Русији, није се само ово

догодило у новембарске празнике. Другог маја

1952. године, у позоришту, у граду Сизрењу, на

Волги, упознао сам Нину Александровну Со-

ловјову. Завољели смо се – била је то велика и

права љубав. Онако, спонтано – одлучисмо да

љубав крунишемо браком, баш у вијеме вели-

ких новембарских празника - 1952. године.

ЗАКС (Одјељење за регистрацију бракова) није

радило за празнике, те смо шестог новембра

поднијели захтјев за регистрацију, а деветог

новембра, одмах послије празника, регистро-

вали наш брак. Шестог новембра следеће, 1953.

године, у Саратову, великом граду на Волги,

родио нам се син Милорад.

Када сам се у августу 1957. године, послије

више од дванаест година живота у Совјетском

Савезу, вратио у домовину, Лука, мој отац, је

још увијек био жив. Оца сам много волио и

поштовао. У много чему ми је био узор. Лука

је био свјетски човјек: боравио је у Америци,

живио неко вријеме у Швајцарској, говорио је

неколико језика. Био је добар домаћин. Био је

противник сваке диктатуре: у доба Аустроу-

гарске монархије, истицао се родољубљем и

371

био је приврженик покрета за уједињење са

Србијом. Ако не гријешим, на основу мојих

сјећања, рекао бих да је отац поштовао оби-

чаје, славио све хришћанске празнике, наро-

чито славу - Митровдан. Редовно је ишао у

цркву, али су то за њега више били обичајни

обреди, наслијеђени од предака. Лука је био

човјек који је у животу настојао и у томе

успијевао, да живи у складу са хришћанским

врлинама – у томе је била суштина његове

вјере; његова побожност.

То очево поимање вере и његов однос пре-

ма традицији, поштовао се у породици. Ја сам

као ученик основне и грађанске школе у Бу-

дви учио вјеронауку и добијао похвале за

знање: пјевао сам у цркви, читао апостол за

празнике, помагао свештенику у обредима,

али се не сјећам да сам се трудио и успијевао

разумјети те догме и вјеровати у њих. Нес-

порно је да су хришћанске врлине које сам

спознао учећи науку о вјери и породично ва-

спитање, утицали на мене тако, да сам читав

живот настојао да се придржавам тих прин-

ципа и да на њима истрајавам. Зато није чуд-

но што сам као омладинац, под утицајем бра-

та Стева и радника кројачке радње „Напредак“

коју је водио комуниста Иво Миковић, прихва-

тио нове идеје, што се мој поглед на свијет

372

постепено мјењао и добијао обрисе социјали-

стичких и комунистичких идеала.

У тридесетој години живота, вратио сам се са

породицом из Совјетског Савеза у домовину.

Послије завршених студија у Београду, запос-

лио сам се у Центраној билиотеци Црне Горе на

Цетињу. Била је то нова прекретница у мом жи-

воту. Топове су замјениле - књиге. Традицио-

налне вриједности завичаја и породично на-

сљеђе биле су теме мојих првих истраживања.

Почео сам истраживати и објављивати научне

чланке и књиге о прошлости Паштровића, Буд-

ве и Црне Горе. Са Цетиња сам се преселио у

Будву и постао директор Културног центра, а

касније и директор Историјског архива. Изда-

ваштво ме је посебно занимало, тако да сам у

оквиру ИПЈ Медитеран, покренуо библиотеку

„АРХЕ“, у оквиру које смо издали Јунга, Шесто-

ва, Берђајева, Паскала и Булгакова.

Те и друге књиге које сам читао и проуча-

вао - шириле су кругозор мојих сазнања, по-

мажући ми да се полако ослобађам неких

догматских погледа на свијет.

Полако сам се враћао и Митровдану – на-

шој крсној слави. У почетку док је отац био

жив, славио сам заједно са њиме, не забо-

рављајући да отпразнујем истовремено и

празник Великог октобра.

373

Данас је Митровдан, за мене култни праз-

ник који славим заједно са породицом мог си-

на, снахом и унуцима, који живе у Београду.

Њима је ово моје сјећање и посвећено.

Будва, септембра 2016. године

374

XIV

Ујчевина

Моја ујчевина је Пријеворац – засеок од не-

колико кућа, удаљен око два километра од Пе-

тровца, некадашње Кастел Ластве; смјештен је

поред колског пута за Бар. Име му казује и од-

ређује положај: са западне стране надвисује га

Ребро, окомито и каменито и за брштење коза

богом дано брдо; са сјевера, на падини која се

спушта према њему и даље све до мора, размје-

стило се живописно сеоце Груда, а стрмо из-

над - село Калудерац: превој на коме стоји

Пријеворац

375

Пријеворац осјетиш и најбоље видиш тек кад

се окренеш према истоку, када испод тебе, пре-

ко долине пуца поглед на Буљарицу, на

Надлушко поље, на Градишта, средњовјековни

манастир – стожер писмености, вјере и бића

овог краја. Ђурђево брдо - чувар је његовог бо-

ка, и својом висином и стрмовитошћу раздваја

га од Буљарице. Погледаш према југу – море,

коме се не види краја. Да дођеш до њега, спу-

стаћеш се кроз вртаче засађене маслинама,

кроз густи дубови забио и, напокон, кроз вино-

граде засађене вранцем, лисицом и бијелим

грожђем - апуџаком, од којих се прави на да-

леко познато петровачко вино. За десетак

минута хода стићи ћеш на пјену морску, на

жал зван Лучице - пјешчану плажу са лазур-

ном чистом водом, која је заштићена и уву-

чена између Малог и Ресовог брда.

Од Петровца, колски пут води преко Кука

ивицом Ребра, прелази Пријеворац и спушта се

у долину Буљарице. И за вријеме највећих

врућина на Пријеворцу повјетарац расхлађује,

а зими кад дува бура, - из куће се тешко излази...

Које су куће на Пријеворцу, и ко је у њима

становао? Поред самог пута је кућа породице

Тома Шољаге; преко пута ње, на проширењу,

које мје штани зову „на врх крша“ стоји омања

зграда, у којој је била продавница; недалеко и

376

изнад ње је кула, стара грађевина у којој је

Пријеворац

живјела баба Стане. Од пута далеко отприлике

2010. године

сто метара, према мору налази се кућа Вуко-

вића: већи дио куће припада мојим ујацима –

породици Ива Ђурова Вуковића, а мањи дио

њиховим рођацима - Саву и Раду Вуковићу.

Ниже од ње, свега десетак метара, кућа је поро-

дице Стева Милутиновића. Других кућа у

Пријеворцу није било. Вуковићи су старином

из Чаминог дола; наслиједили су велико

имање од властеле Зановића, и средином

осамнаестог вијека преселили се најприје у

Калудерац, гдје је у кули Зановића рођена и

моја мајка, а одатле на Пријеворац. Имали су

и куће са магацинима у Кастел Ластви.

377

Ђеда Ива – мајчиног оца - памтим из дјетињ-

ства, сјећам се његових јаких бркова. Умро је

кад сам имао шест година; посјекао се прили-

ком пада, и добио тровање крви. На Цетињу, из

болнице бијаше одсутан свемоћни хирург Но-

виков и ђеду не бјеше спаса. Ђедова два брата

Јоков и Стево, отишли су у Америку, и у Кали-

форнији стекли лијеп иметак. Трећи брат Јово

студирао је медицину у Бечу, учествовао у Пр-

вом свјетском рату, прешао Албанију и након

рата остао да живи и ради као љекар у Италији:

тамо је и умро. Моја мајка Драгица – била је је-

диница међу петоро браће; удајом за мог оца

Луку, мајка се одрекла очевине у корист своје

Будва 1953. година

браће од којих се није знало који је љепши, ви-

ши и бољи: Нико, најстарији, добровољац на Со-

лунском фронту, као шестнаестогодишњак, са

378

оцем је прешао Албанију – носилац „Албанске

споменице“. Био је ожењен са Маријом Грего-

вић из Новосеља, отац четири кћери; Ђуро, од-

мах иза њега, печалбар, разболио се у туђини

и вратио се кући у тридесет петој години жи-

вота слијеп. Душан – војник краљеве гарде;

Вељко – вриједни и тихи момак; Мирко

– мезимче, најмлађи међу браћом, раз-

болио се у морнарици и добио сушицу;

лијечио се на Голнику у Словенији.

Моја баба Анђе, рођена Франићевић

из Кастел Ластве, послије ђедове смрти,

бијаше незамјењива господарица овог до-

ма. Оштра, без длаке на језику, држала је слогу

и склад у дому: њена се ријеч поштовала. Пуну

пажњу посветила је слијепоме Ђуру и болесно-

ме Мирку. Ујаци су живјели задружно и у до-

статку: имали су доста земље, сијали су жито,

бавили се маслинарством; највише прихода

остваривали су производњом вина од грожђа

убраног са својих винограда у Лучицама; држа-

ли су живо: волове-Мркоњу и Белоњу за орање;

краву, телад; коња Шарца; јарца и три санске ко-

зе; два бугара; доста кокошака, патке, пса Зеља...

Али, да опишем и кућу у којој је складно

живјела задружна породица мојих ујака. Би-

ла је то типична паштровска кућа: улазило се

у кућу са јужне стране, право у кужину са

379

једним прозором у којем је била уграђена ка-

меница. Кужина је имала шпорет на дрва, ве-

лики сто за ручавање и банкове за сједење: на

зидовима су висили везови са сценама из при-

премања јела које су радили баба Анђе и ујна

Марија. Из кужине се улазило у мању затворе-

ну просторију са огњиштем и без плафона: ту

се сушило и димило месо, пекао хлеб испод

сача, пекло месо и пржила кртола; ту су се др-

жале и намирнице. Из кухиње се кроз друга

врата улазило у велику примаћу собу, са два

прозора и вратима за излазак на терасу; у соби

су били два баула, велики сто за свечано руча-

вање са столицама, један канабе и бабина ши-

ваћа машина „Сингер“; на зиду су висиле поро-

дичне фотографије, двије „Балканске спомени-

це“, велика фотографија „Верденско гробље,“и-

кона св. Стефана, огледало и на полици – двије

ловачке пушке ујака Ника, двоцјевке, белгијске

производње. Под је био од обрађених дасака

покривен стазама домаће израде; из ове собе

се улазило у спаваћу собу са два кревета и ор-

маром: то је била бабина и ујака Ђура соба. Из

ове собе, дрвеним степеницама се ишло на

спрат гдје су биле двије собе: у већој, са два

прозора, спавали су Нико и Марија са своје

четворо дјеце – Зорком (најстаријом), Надом,

Даницом и Златаном. У другој соби, са једним

380

прозором, била су три кревета: ту су спавали

Петровац

Душан, Вељко и Мирко. У свим спаваћим соба-

ма били су комови са огледалима које су Ита-

лијани сломили. Кућа је имала и шуфит, гдје

су се држале разне ствари и камарин испод

скала у коме су биле двије бачве: једна са су-

вим смоквама а друга са пшеницом у којој су

се чувале све до Шћепан дана диње из Лучица

и разаглија из Калудерца. Велика тераса са

сједником, окренута према југозападу, била је

незамјењиви дио куће; на њеном почетку, у

близини уласка у кућу, стражарио је пас Зељо.

381

Како је кућа била постављена на благој па-

дини, испод једног дијела приземља, укљу-

чујући и велику терасу - била је коноба за сто-

ку, а испред ње обор ограђен каменим зидом;

у обору су се држале кокошке и свиње; ту је

израсла велика мурва која је покривала читаво

двориште и дио терасе, стварајући дебелу ла-

довину. Мало ниже била је трница покривена

тиглама, а око ње стогови сијена. Ујаци су ре-

довно чистили конобу и двориште и није било

непријатног воња од стоке: напротив, у кући се

осјећала она препознатљива и мени драга се-

оска арома, мјешавина природних мириса -

убраног жита, воћака, растиња, цвијећа, жи-

Будва 1956. година.

вог..., свега онога што сеоски живот чини здра-

вим, а ваздух чистим и јединственим.

382

На Пријеворцу су се водом за пиће снабдје-

вали из бистијерне, која се налазила одмах

изнад пута према Буљарици, стотинак

метара удаљена од кућа. Била је то

здрава и питка вода, коју су најчешће

доносиле жене: сјећам се слике ујне

Марије са сићем на глави и са два

мања у рукама... Укућани су користили

нужник тридесетак метара удаљен од куће, у

природи; била је то дрвена кућица покривена

лимом са ископаном јамом и дрвеним сјед-

ником. Када сам боравио код ујака, било ми је

милије да вршим нужду у природи, прикри-

вен иза неког жбуња; зато сам обично ишао у

Ђурђево брдо, одакле се пружао изванредан

поглед на околину.

Сваки засеок у Паштровићима имао је и

гумно; тако је и на Пријеворцу постојало лије-

по велико гумно, које се налазило између

куће Милутиновића и куће мојих ујака. Гум-

но је било и сједник; ту се сједјело, причало,

играло и веселило се; у доба жетве гумно је

било мјесто за вршење и вијање житарица.

Жито и пшеницу ујаци су сијали у Надлуш-

ком пољу и на парцели „Једро“ у Лучицама, и

за своје потребе имали су довољно.

Волио сам боравити код ујака, а и њима је би-

ло мило да долазим код њих. О Шћепандану

383

– крсној слави ујчевине, трећег дана Божића -

отац, мајка и нас четворо дјеце ишли смо на

Пријеворац: возио нас је таксиста Јосип Рус. За-

памтио сам случај из дјетињства, када ми је на

слави, приликом ручка, побјегло... а баба Анђе

ме спаси, рекавши да је столица шкрипнула. Од

почетка рата 1941. године често сам боравио на

Пријеворцу; просто сам се ту одомаћио: упо-

знао мајчину родбину, стекао другове и прија-

теље; заволио сеоски живот - и као градско дије-

те, уз помоћ ујака, упознао се и опробао у

обављању многих пољопривредних послова.

Не могу писати о Пријеворцу, а да не спо-

менем добре сусједе моје ујчевине - кућу Ми-

лутиновића: домаћина куће Стева Милутино-

вића памтим као ведрог и духовитог човјека;

његову жену Јелу, и тада, и све док је била

жива (а доживјела је дубоку старост), пошто-

вао сам и волио као да ми је род. Са њиховом

дјецом: Славком, Десом, Анком, Иваницом,

Јовом и најмлађим Илијом био сам веома

близак: свакодневно смо се виђали и

дружили и ја сам био чести и радо

виђени посјетилац њихове куће. Најви-

ше сам се дружио са Јовом, мојим вр-

шњаком; Илија нас је пратио, а Ивани-

ца, најмлађа међу сестрама, својом поја-

вом и љепотом просто ме очаравала.

384

XV

17. април 1941.

Да ли се ово што ћу испричати заиста

збило или сам ја то толико желио да се до-

годи да сам у ствари повјеровао да се збиља

и догодило? Можда се и вама дешавало да

сте нешто што сте јако жељели да се деси

више пута сањали и онда, послије много

година, та јава је постала ваша истина.

Ипак, и поред овог мог ограђивања, и поред

тога што се описивани догађај збио от-

прилике прије седамдесет година, ја сам

убијеђен да се ово стварно десило.

Уочи рата, ради сигурности, мене из Будве

родитељи послаше на Пријеворац, код ујака:

ту ме затекао почетак рата – 6. април и завр-

шатак рата 17. април 1941. године. Тада сам

имао непуних четрнаест година. Што сам ви-

дио, запамтио и радио тих дана, посебно 17.

априла - када је италијанска војска из Алба-

није окупирала наш крај?!

Тог јутра - 6. априла 1941. године - бука ави-

онских мотора, и убрзо након тога експлозије

авионских бомби из правца Боке Которске,

385

означише почетак рата. Бијаше лијеп сунчани

дан; наше очи бијаху упрте у небо, гдје смо ви-

дјели и бројили италијанске авионе како у на-

летима надлијећу Боку и бомбардују по-

стројења и ратне бродове који су се тамо нала-

зили. Чула се и видјела спорадична паљба про-

тивавионских топова наше артиљерије, која је

покушавала да се супротстави непријатељу. Ви-

соко изнад нас летјели су непријатељски бом-

бардери, усмјерени на циљеве у Подгорици,

одакле су допирале детонације бачених бомби.

Забринутост у кући бјеше велика: ујаци Ду-

шан и Вељко су мобилисани, и није се знало

Буљарица

гдје су. Ујак Нико се бринуо о домаћинству, уј-

на Марија о дјеци, највише о најмлађој Злата-

ни, коју је још дојила и повијала; баба Анђе је

386

бринула о свему, највише о ујаку Ђуру, који је

готово читав дан сједио у наслоњачи на тераси,

са црним наочарима на очи. Ујак Мирко је био

поштеђен тежих послова, и нај чешће је изво-

дио живо на пашу. Ја сам се био уклопио у сва-

кодневни сеоски живот; волио сам ићи са уја-

ком да чувам стоку а он би ми дозвољавао да

узјашем Шарца, онако без седла: привео бих га

неком камену са којег бих лакше скочио на

коња, ухватио се за гриву и јурнуо галопом.

Шарцу се то није свиђало, имао је већ доста го-

дина, није га било воља да трчи, и покушавао је

да ме угризе и збаци са себе. Прво признање да

могу нешто корисно учи њети на Пријеворцу

доживио сам када ми повје рише да сам идем

да чувам козе; осјетише козе новајлију, па неће

да ме слушају, а ја трчи за њима да не оду у

туђе и да не нанесу штету, гађи их камењем и

- врати дома! Не би то мило баби Анђи па мојој

мајци поручи: “Какав ти је овај ђетић, он козе

не умије чуват.“ У то вријеме највише сам дру-

говао са вршњацима – Јовом Милутиновићем

из Пријеворца и Васом Шољагом из Груде.

Осим авиона који су свакодневно прелије-

тали изнад нас, и експлозија које су се чуле од

бачених бомби, других дешавања која би ука-

зивала да је рат почео у овом крају и није би-

ло. Преко Пријеворца, путем према Бару, првих

387

Италијански тенкови

дана рата, понекад су пролазила возила са

1941. године

војском и наоружањем, а ја и моји другови

поздрављали смо војску, махали рукама и уз-

викали пароле о нашој побједи. Баш тих дана

шириле су се вијести да је наша војска продр-

ла до Скадра, и да само што га није освојила.

Но, сав тај занос био је кратког даха: стизале

су вијести о разрушеном Београду, продору

њемачких снага у Словенију, о заузимању За-

греба, о продору Њемаца и Бугара у Македо-

нију, о издаји и пропасти земље, о томе да је

краљ Петар напустио земљу авионом из Ник-

шића: све нас најаче погоди вијест да је Бео-

град заузела њемачка војска! Напокон, догоди

се оно најгоре: југословенска војска се расула;

388

поче пљачка државних магазина са храном,

са оружјем – наста општа пометња и хаос...

Преко Пријеворца, колским путем из правца

Улциња и Бара, почеше се у мањим групама и

појединачно враћати кућама војници са фрон-

та према Албанији - неко са оружјем, неко без

њега. Журили су да што прије стигну кућама,

да их наступајући непријатељ не би заробио.

Уморни, гладни, жедни, распојасани пружали

су тужну слику поражене, обезглављене и де-

зоријентисане војске: за мало хлеба, пића или

новца давали су пушке и муницију, а поједини

војници су и без икакве надокнаде бацали

пушке у ломине поред пута.

Била је то за мене и за моје другове неоче-

кивана прилика да се домогнемо праве прав-

цате крагујевачке пушке са муницијом; двије

пушке сам нашао и сакрио у скровито мјесто

у шумарку изнад Пријеворца, недалеко од се-

оског пута ка Груди. Љубав и приврженост

оружју, искуство са „Винчерстерком“ коју сам

добио на дар од бабе Станице, помогли су ми

да успјешно савладам руковање са крагује-

вачком пушком; чак сам испалио неколико

метака, гађајући као мету, постављени камен

на растојању више од сто метара.

Наступи и 17. април 1941. године - дан када

је италијанска војска из Албаније кренула у

389

освајачки поход - заузимање Црне Горе. Преко

Кунфина, некадашње паштровске границе са

турским посједима, колским путем из правца

Бара нагрнуше италијанске моторизоване сна-

ге: чује се тутњава мотора; виде се облаци пра-

шине коју тенкови и друга возила остављају

иза себе; чује се и спорадична митраљеска и

пушчана ватра; колона возила растегла се од

Кунфина па до Буљарице, крећући се полако и

опрезно, не наилазећи на било какав отпор.

Мук и страх изазивао је њихов поход, неизвјес-

ност је била потпуна; што ће бити са нама - пи-

тали су се људи, склањајући се са пута.

Гледајући са Пријеворца наступање војске,

која се полако приближавала, сину ми мисао и

обузе ме жеља да је нападнем: позвах свог дру-

га Јова да ми се придружи и да са пушкама,

које смо сакрили у ломине, пуцамо на колону

када се буде приближавала Пријеворцу. Он

пристаде! Узесмо пушке, напунисмо их са му-

ницијом и заузесмо бусију изнад Пријеворца,

поред сеоског пута за Груду; лежимо један до

другога, са пушкама упереним према долини

испод нас, гдје на растојану отприлике двјеста

до триста метара треба ускоро да наиђе ита-

лијанска колона. Позиција је идеална, као на

длану видимо пут; пробамо да нишанимо, до-

говарамо се када да почнемо са паљбом; пуни

390

смо самопоуздања, родољубља и воље да на-

паднемо Италијане, да учинимо подвиг.

Претходница италијанске колоне бијаше

стигла до испод Градишта: мотоцикл са прико-

лицом, на којој је био постављен митраљез, и за

њим један лаки тенк приближавали су се мје-

сту гдје смо наумили били да на њих пуцамо.

Видимо их добро: возач мотоцикла и војник у

приколици обучени су у сиво зеленим унифор-

мама, са шлемовима на глави. Из отворене ку-

поле тенка вири глава војника са шлемом. Уз-

буђени смо били до врхунца - нијесмо се двоу-

мили да ли да пуцамо или не. Не тумачим то

неком нашом посебном храброшћу – не: био је

то дјечачки занос, који се темељио на слободар-

ској традицији наслијеђеној од наших роди-

теља и ђедова, извирао је из њихових прича и

казивања о ратовању у Првом свјетском рату.

Ми нијесмо размишљали, нити смо били свјес-

ни могућих посљедица које би напад на ита-

лијанску колону могао имати на околна села и

становништво, на нашу најближу родбину.

Тренуци су нас дјелили од напада: пушке су

биле напуњене, нишанили смо претходницу;

лијепо сам видио мотоциклисту – возача, који

је био моја мета. Покушавао сам да мушицу и

задњи нишан доведем у једну линију са ме-

том; нијесам у томе успијевао: мотоциклиста

391

је био у покрету - све ми је измицао; никако да

притиснем ороз.

„Што чините, јесте ли полуђели: мичите се

одавде, оћетели ли да народ изгине због вас“

– чусмо иза нас, изненада, вику - и препозна-

смо глас Ника Шољаге, који се због доласка

италијанске војске склањао из своје куће са

Пријеворца и упутио према Груди.

Ников наилазак нас је вратио у стварност;

пренусмо се, дигосмо се на ноге, посакрива-

смо пушке; спустисмо се стазом на Пријево-

рац. Ми на Пријеворац, а претходница ита-

лијанска на Пријеворац!

Стојим крај пута, гледам уживо Италијана

у којег сам само прије неколико минута тре-

бао да пуцам са жељом да га погодим; он про-

лази полако поред мене, маше ми руком и по-

здрваља ријечима: „Salve Montenegrino!“

Будва, августа 2010.г.

Лујо

392

XVI

Јулски дани

Убрзо послије доласка Италијана из Прије-

ворца сам се вратио у Будву. По скраћеном по-

ступку завршио сам четврти разред Грађанске

школе, добио свједочанство - и тиме је моје

школовање под окупацијом било завршено.

Отац је морао држати радњу отвореном, иако

је робе за продају било све мање: почела је оску-

дица, нарочито је недостајало хране. Цивилна

власт је наставила да ради; стриц Петар је био

предсједник општине Будва; школе су радиле,

уведена је обавеза учења италијанског језика.

Ја сам брзо савладавао основе говорног језика,

тако да сам за два мјесеца могао се споразумје-

вати са Италијанима. Њихови официри и вој-

ници су нарочиту пажњу показивали према

нашим дјевојкама и женама, старајући се да за-

добију њихову наклоност и љубав. Не сјећам се

да су окупаторске власти у почетку примјењи-

вале било какве мјере репресије против грађа-

на; под присмотром су били комунисти.

Италијански војни гарнизон у Будви био је

смјештен у касарни; постаје су биле у Милоче-

ру и Петровцу, а финанси су били распоређени

393

на Брајићима, у Режевићи-

ма, и у Градиштима. На То-

плишу је била гранична по-

стаја, јер су Италијани Боку

Которску прогласили за ита-

лијанску провинцију.

Почетком јула - ево ме по-

ново код ујака; дошао сам са

мајком да ту останем неко

вријеме, а она да од браће

узме брашна и уља, и одне-

се у Будву.

Стигао сам баш у вријеме

жетве пшенице: жњело се

Петровац Споменик

ручно - са српом, везивали снопови. Шарац и

погинулим

двоје магаради су без прекида односили по-

Паштровићима у борби жњевену пшеницу из Надлушког поља на

за слободу

Пријеворац. Обично се у вријеме жетве орга-

низује моба: сусуједна домаћинства помажу

једни другима, долази у испомоћ родбина: ко

има средстава ангажује и раднике за плату; жу-

ри се да се послови обаве на вријеме. Тих дана

сам и ја био запослен - желио сам помагати уја-

цима: гледао сам и учио како се жање пшеница

и раж, како се ручице везују у снопове, праве

стогови, товаре и воде коњи и магарад. Посеб-

но сам помагао у вршидби: на гумну, снопови

пшенице су се развезивали, а ручице ређале

394

једна уз другу у редове, паралелно са кругом,

тако да би цијело гумно било покривено ручи-

цама. Шарац би након тога ступио „у игру“: ве-

зан конопом за стожер – дрвени стуб у средини

гумна, почео би трку у једном смјеру, газећи

снопове копитима све док се конопац за којег

је везан не намота на колац. Затим се коњ окре-

не да трчи у другом смјеру, и тако све док сно-

пови не буду добро изгажени, слама одвојена Манастир

од класја, а пљева од пшенице. Онда се са гре- Градишта прије

буљама скупља слама и износи са гувна, а обнове

395

пшеница, заједно са пљевом, сакупља се у стог

и почиње вијање. За правилно вијање потребна

је снага и вјештина; најчешће је то радио ујак

Душан: са великом дрвеном лопатом захватио

би пшеницу са пљевом; у правцу дувања вјетра

бацио би је са трзајем, у вис, да се она што више

распрши - да вјетар однесе пљеву, а чиста пше-

ница падне на гувно. Након тога, пшеница се

скупља, пуни у вреће и односи у спремиште;

количина пшенице мјери се „багашима“ и по

томе оцјењује род: ова година, као и друге рат-

не године - биле су родне.

Но, да не заборавим рећи како ми се Шарац

осветио што сам га јахао и приморавао да тр-

чи. У гувну сам са прутом тјерао коња, окрећући

га у једни и другу страну: искористи Шарац

прилику, и при окретању - задњом ногом уда-

ри ме по бедру. Срећом ударац није био тако

јак, ништа није сломљено: направи се црна

мрља која дуго трајаше...

Дође и Петровдан – 12. јул 1941. године. Јул-

ска врућина притисла, одох са друговима у Лу-

чице. Пролазећи кроз осунчане винограде, про-

басмо још несазрело грожђе: наједосмо се бре-

сака и раних смокава, и стигосмо на жал. Хотел

браће Вуковић, једини у Лучицама, не бјеше

отворен. Купача, осим нас дјечака, бјеше свега

неколико: искупасмо се добро, ронили смо и

396

тражили шкољке, пливали, радовали се,

осјећајући се безбрижно у љепоти коју је при-

рода даровала овоме крају. Враћајући се са пла-

же, жедни свратисмо у забио испод Кука - гдје

ујаци, у дубовом густишу имају бунар. На-

писмо се хладне воде, одморисмо у ладовини

и вратисмо на Пријеворац у доба ручка. Са уја-

ком Мирком договорих се да сутрадан, 13. јула,

поранимо и идемо у Лучице на рибање уди-

цом. Било је тада доста рибе: знам да је ујак Ни-

ко волио да лови сапе са ричком: прикрао би се

близу секе, у мору гдје су рибе долазиле да па-

су траву; вјештим и брзим покретом бацио би

ричак, он би се правилно отворио, олова по-

Петровац

стављена на крају мреже би одмах потонула, а

риба остала затворена под мрежом.

397

Пријеворац - моја

Све ми је тога дана – на Петровдан, изгле-

ујчевина

дало уобичајено; ништа није наговјештавало

да ће се сјутрадан догодити нешто изузетно

значајно, бар ја за то нијесам ништа знао, ни-

ти осјетио да се нешто спрема.

13. јула 1941. године почео је устанак про-

тив окупатора!

О устанку је доста писано: историчари су на

основу докумената и изјава учесника Устанка

објавили многе студије; мемоарска грађа о

овом догађају је богата. Ја ћу покушати да

398

обновим сјећања, да призовем слике призора

о догађајима и људима из тога времена, да их

покушам описати онако како сам их видио,

осјећао и запамтио. Не мора ово што ћу рећи

увијек бити тачно; можда сам нешто пропу-

стио да кажем; нешто сам заборавио или није-

сам ни знао, ни видио. Дакле, ово су запамће-

на виђења једног четрнаестогодишњег дјеча-

ка, који се тих јулских дана 1941. године зате-

као у ујчевини, на Пријеворцу.

Пренух се из сна, не бјеше још добро ни сва-

нуло, разбуди ме јака пушчана ватра: чух и

митраљез, услиједише и експлозије ручних

бомби. Кревети у соби на којима су ујаци спа-

вали бијаху празни; дигох се и сиђох са спра-

та: баба Анђе хода по кући забринута, четири

јој сина отишла из куће. Око ујне Марије се

сјатила ђеца, држе се за скуте, она доји Злата-

ну да не плаче, мужа јој нема; преко долине у

Градиштима пуца, не стаје, одјекују брда и до-

лине од експлозија, чују се оне и из правца

Кунфина и Петровца. Не зна се ништа што се

догађа, а још мање што ће бити након овога.

Слијепи ујак Ђуро још лежи у кревету: њему

је, чини ми се, било најгоре. Кад свану, пре-

стаде и пуцњава; чусмо да су се финанси пре-

дали, да је један погинуо, а један рањен: од

наших нико није погинуо, нити је био рањен.

399

Прича се да је устанак букнуо у цијелој Црној

Гори; да је Црвена Армија стигла у Темишвар,

да руски авиони само што нијесу долећели да

спусте падобранце, и да жене треба да при-

преме воду за њих... Ускоро, дођоше кући уја-

ци Нико и Мирко: причају што се догађа. Ујак

Нико, стари ратник – забринут; хвата га слутња

да ово што се дешава неће изаћи на добро.

Ја сам био одушевљен борбом устаника, вје-

ровао сам у успјехе Црвене Армије и савезни-

ка; жалио сам што не опалих пушку на Ита-

лијане када су долазили - 17. априла. Радовао

сам се што је ујак Душан руководио нападом

на постају у Градиштима, и бацио прву ручну

Лучице са хотелом

бомбу на њих.

браће Вуковић

Тек што се ситуација била мало смири-

ла зачу се пуцњава с мора. Ита-

лијански војници дођоше из

400

Бара брацером, и искрцаше се у Лучице. Са те-

расе гледамо како се распоређују и пуцају:

устаници им почеше одговарати, пуцајући

са околних брда. Ми се нађосмо између;

наста пометња - почесмо се спремати да

бјежимо у планину. Ујак Нико и ујна Ма-

рија са дјецом, и ја са њима, сабрасмо се

за час и - бјеж пуд Груде. Ујак Мирко из-

агна живо и поћера га за нама: остадоше у

кући баба Анђе и ујак Ђуро. Побјегоше и ком-

шије Милутиновићи. Кад дођосмо у Груду, по-

гледасмо пут мора: гори хотел Лучице – првије-

нац петровачког туризма. Настављамо бјежање

преко Калудерца, уз гору, право у Новосеље –

код ђеда Митра Лазова – оца ујне Марије. Ми-

тар Лазов Греговић – домаћин, двометраш, са

густим и дугим бијелим брковима и јаким об-

рвама, са црногорском капом на глави, прими

нас радо и брижно; Митровица – његова жена,

припреми за нас јело и пиће и ми се осјетисмо

сигурно и задовољно. Упознах на Новосеље

унука ђеда Митра – Дара, мало млађег од ме-

не;немирног дјечака, кога кућа није затварала.

Бринући о њему баба Митрова би изашла на

бријег од села и викала: „Даро, кућо моја ђе си?“

Са Новосеља се види море као на длану; не

прође много времена од нашег доласка у село,

кад почеше с мора пуцати топови, а гранате

401

погађати села, прво она доња, ближе мору, а

онда и горња. Нарочито су на мети била села

Подбабац и Брда. То је италијански ратни брод,

усидрен изнад Лучица, неометан ни од кога,

отворио ватру по селима гађајући и рушећи

куће. Наста комешање међу сељанима, и спас

се могао наћи једино преко брда – у Гору

паштровску. Кренусмо без оклијевања; планин-

ском стазом, без стајања: пређосмо превој ис-

под Копца, и ево нас у Гору. Одатле не видимо

море, а не види ни нас непријатељ; смјестисмо

се на тор Митра Лаза Греговића. Побјегосмо од

топова са мора, али нас у планини почеше гађа-

ти са неба: борбени авиони „Савоја,“ у ниском

лету бацали су мале бомбе - доста насумице,

али довољно да изазову страх и панику у наро-

ду. Скривали смо се од њих у камењару, на об-

ронцима брда...

На благој падини, под крошњама дубове

шуме препуне жира, на граници са Црмни-

цом, налази се извор Крњак. Ту починули ита-

лијански војници, заробљени у борби на Ко-

шћеле 15. јула. Било их је неколико стотина;

спроводили су их преко Горе паштровске све-

га десетак устаника!? Пришао сам им и разго-

варао са њима: преплашени за своју судбину,

показивали су ми фотографије дјеце и родби-

не, говорили да су радници, да су против рата

402

Калудерац

и да су силом мобилисани. Неки су и плака-

ли; бјеше то тужна слика поражене војске. До-

бро су прошли: партизани их поведоше према

Суторману, пустише их и одоше сви здраво у

Вирпазар.

У планини, на тору, остадосмо три дана. На-

ста неко варљиво затишје, и ми се вратисмо

на Пријеворац. Бабу Анђу и ујака Ђура нађосмо

живе; кућа у врх шљемена бјеше погођена

гранатом са брода, рупа повелика, на тераси

камење и малтер. Пас Зељо није преживио

напад. Како је ујак Ђуро остао жив - то сам Бог

зна: сједио је на терасу у насљоњачи, када је

изнад њега граната погодила кућу: од експло-

зије се преврнуо на бетон - засуло га је ка-

мење са куће, и од тога задобио је лакше по-

вреде. Баба је истрчала из куће, помогла му

да се дигне, и увела га у кућу..

403

Десетак година касније, када сам командо-

вао батеријом убојитих совјетских топова, сје-

тио сам се овог некажњеног рушења паштров-

ских кућа од стране италијанске торпиљерке.

Замишљао сам положај за моје топове одакле

бих сигурно казнио непријатеља – директним

гађањем потопио бих њихов брод...

Но, драматика јулских дана се наставила;

круна узбудљивих догађаја деси се седамнае-

стог јула: од Кунфина, одакле су долазиле мно-

ге војске у похару Паштровића, овога пута кре-

ну италијански моторизовани батаљон црно-

кошуљача, уз подршку с мора и ваздуха - са за-

датком да пробије блокаду Цетиња из правца

Будве. Експлозије мина и граната одјекују

Буљарицом и Калудерцом, чини се да се земља

тресе; устаници се повукли у планину и не пру-

жају отпор. Фашисти у ходу пале и пљачкају

куће! Морамо што прије бјежати из кућа; поку-

писмо на брзину неопходне ствари, и храну, и

са завежљајима кренусмо: остадоше на Прије-

ворцу само баба Анђе и ујак Ђуро. Немамо куд

- но навише, пут Груде и Калудерца: за бјег у

планину било је касно. У Калудерцу се скупи

повелики збјег народа: жене са ситном ђецом,

дјевојке из три села, њих петнаестак – једна

љепша од друге - и нас неколико дјечака, од

којих сам ја био најстарији. Не знамо што ћемо

404

17. април 1941.

године. Италијанска

војска улази у Црну

Гору (Фотографија из

Историјског музеја

Црне Горе на Цетињу)

и куда ћемо: пуца на све стране. Жене из Калу-

дерца предложише да се сакријемо у пећину,

која се налазила на домаку кућа. Кренусмо та-

мо, и сакрисмо се у пећину – народ је зове

Шпиља: велика стијена заграђује је од села, од

којега је далеко свега тридесетак метара.

Ја, најстарија мушка глава у збјегу, преузех

на себе улогу извиђача! Излазио сам на обод

пећине и иза стијене вирио гдје су војници,

што чине и каква је ситуација наоколо. Пуца -

не престаје; фашисти, мада их нико не напада,

бацају ручне бомбе, пуцају из пушака, распр-

скавају се минобацачке мине – рекло би се да

се води прави рат. Све то раде да заплаше на-

род, и у томе и успјевају; страх у кости бијаше

код свих у пећини, што ако нас нађу: највише

се плашише дјевојке... У тим опасним трену-

цима ипак нијесам изгубио присебност; јест да

405

сам се и ја плашио, али сам излазио из пећине,

осматрао и враћао се да извјестим што се на-

пољу дешава. Највише узбуђења и страха иза-

зва долазак војске у село: видим их са шлемо-

вима са којих виси црно перје – берсаљези су,

елитна јединица италијанске војске. Вршљају

по селу, улазе у куће, износе ствари, јуре ко-

кошке, претражују ломине тражећи сакривену

робу и људе. Дозивају се, пуцају насумице. У

тим драматичним тренуцима уђох у пећину и

казах да је војска у село, да сваког часа могу

доћи. Након тога завлада мук – Златана га пре-

кину плачем; ујна Марија је приви к себи, даде

јој сису и она преста плакати. Што ако су чули

плач, ту су сасвим близу, што да радимо?

„Ако дођу, ја ћу запјевати „Ђовинецу“ – рекох.

На нашу срећу Италијани нас нијесу нашли,

нијесам ни ја пјевао италијански химну...

Недавно сам, у друштву Петровчана, ис-

причао овај догађај. Мој брат од ујака, Војо Ву-

ковић, замјери ми што сам хтио пјевати: “Како

то да си ти, будући партизан, комуниста и

официр Совјетске армије, хтио пјевати „Ђови-

нецу“- упита Војо. Нијесам му одговорио; да

ли сам погријешио у намјери пресудите сами.

Будва, августа 2010.г.

ЛУЈО

406

XVII

Запис о ђеду Јову

Убрзо послије Тринаестојулског устанка,

под налетом италијанске војске - партизански

покрет у нашем крају се нашао у великим не-

вољама: помоћи ниодкуда, очекивања о бр-

зом завршетку рата и доласку Црвене Армије

се изјаловише; спласну одушевљење у наро-

ду: наста пометња међу борцима, многи поку-

шаше да се легализују, и предадоше своје

оружје Италијанима. У „планину“ оста изабра-

на група бораца – чланова Партије и Скојева-

ца. Окупатор је вршио насиље: убијао, хапсио,

мучио родољубе; жене, дјецу и старце одво-

дио у концентрационе логоре - највише у Ал-

банију. Ратни судови и карабињери су имали

пуне руке посла; појави се национални по-

крет и отпоче његова сарадња са окупатором

у борби против комуниста.

Међу бројним ухапшеним Паштровићима

нађе се и мој ујак Нико Вуковић - везаног га

доведоше из Пријеворца у затвор у Будву. До-

знадоше Италијани да је један од истакнутих

вођа у устанку био комуниста Нико Вуковић из

Режевића, па побркаше и умјесто њега, који је

407

био у шуми, затворише

његовог имењака – мога

ујака. Оптужбе против

ујака бијаху тешке, пи-

тање је да ли би прежи-

вио да се не деси овај не-

очекивани догађај.

Једног јесењег дана

1941. године запазисмо

да је официр италијан-

ске војске – пуковник

(колонело) по чину: за-

стао испред наше куће у

Будви, разгледа излоге

у радњи, гледа пут про-

зора, па кроз малу боч-

ну уличицу прилази на-

шим улазним вратима.

Прочитао је натпис „Лу-

Др Јово Вуковић

ка Лукетић,“ и зазвонио. У кући наста узбуна:

ко је, зашто долази - добру се не надасмо...

Мајка ми рече да идем да отворим врата.

Отворих врата и видим - стоји преда мном

официр италијанске војске; високи крупни

човјек са наочарима - у годинама, отприлике

као мој отац Лука.

„Добар дан, је ли ово кућа Луке Лукетића?

– упита ме „по нашки“.

408

„Јесте, изволите унутра“ – одговорих.

Сагну мало главу, да му официрска капа не

закачи оквир врата, и уђе у авлију. Пошто кућу

нијесмо могли поправити од експлозије ми-

не, магазин у приземљу смо претворили у ку-

жину и трпезарију - и ту смо преко дана најви-

ше и боравили. Мајка се појави на вратима

магазина, погледа човјека испред себе, заста-

де јој дах, па прозбори:

„Јово, јеси ли то ти, ако Бога знаш?“

„Ја сам Драге главом – ја, твој стриц Јово;

дођох овамо да се видимо!“

Дуго трајаше њихов загрљај, низ мајчине об-

разе потекоше сузе радоснице; ми, укућани,

остадосмо без ријечи - изненађени и запитани

којим добром, у ово зло вријеме, дође Јово?

А Јово - мајчин рођени стриц, посљедњи

пут био је у завичају 1915. године. Ко је Јово

Вуковић?

У селу Калудерац и дан данас стоје зидине

некадашње куле Зановића у којој се године

1888. родио Јово - најмлађи син Ђура Јовова

Вуковића. Ђед Иво, његов брат, био је старији

од њега скоро двадесет година, а он од моје

мајке десет година. Јово је био миљеник до-

бростојеће породице Вуковић, и она га је мог-

ла школовати: основну школу завршио је у

Градиштима, гимназију у Котору; на студије

409

медицине пошао је у Беч. Можда су гени на-

дарености и склоност авантурама, које је Јово

посједовао - наслијеђени од Зановића, па је

његов живот помало и личио на биографије

ових јунака. Тек, Јово је у Бечу, поред редов-

них студија медицине, познат и признат био:

за карташким столом, међу женским свије-

том, по двобојима са сабљама за заштиту ча-

сти и имена. Много тога су му на Пријеворцу

праштали: слали му редовно новац; спашава-

ли га од карташких дугова; корили, али дуго-

ве плаћали, поготово када је слао поруке очаја;

новац су му слали и браћа из Америке. Но,

поред свега, тога Јово је у Бечу са успјехом

апсолвирао медицину.

Немиран дух и патриотска осјећања којима

је био обузет, навела су га да прекине студије и

као добровољац у црногорској војсци учествује

у Балканском рату у борбама под Скадар. Први

свјетски рат затекао га је у завичају. Послије по-

влачења аустријске војске из Паштровића и

Будве, заједно са братом Ивом и братанцем

Ником, као добровољци - ступају у Црно-

горску војску; Јово ради као војни љекар. У

то вријеме, у Будви је био штаб Ловћен-

ског одреда, са књазом Петром на челу. Са

књазом и са његовим друштвом се дружио и

картао. Послије свађе са књажевим ађутантом,

410

изазвао га је на двобој и од њега, у непоштеној

У доњем реду

борби, добио ударац сабљом...

слијева други ђед

Паштровићи – аустријски држављани, који

Иво, до њега ујак

су били добровољци у Црногорској војсци, по-

Нико

слије капитулације Црне Горе нијесу смјели

чекати повратак старе власти. Са братом Ивом,

синовцем Ником и бројним земљацима Јово је

прешао Албанију - заједно са Српском војском.

Била је то за њега прилика да се сретне са нај-

тежим интервенцијама у љекарској и хируш-

кој пракси. На острву Виду – плавој гробници

српске војске, хиљаде умрлих од тифуса баца-

ни су у море. Од тифуса се разболио и ђед Иво

– Јовов брат: санитарци су га сматрали умрлим

411

и спремали се да га баце у море; Јово је наи-

шао, препознао брата, установио да није мртав;

издвојио га од умрлих – и спасио му живот.

Солунски фронт био је пресудан за будућу

судбину Јова Вуковића. На познатом процесу

против Аписа и његове завјереничке организа-

ције „Црна рука,“ Јово је својим свједочењем

штитио једног Аписовог сарадника и спасио му

живот. Ово Јовово свједочење није му опроште-

но: југословенске власти забраниле су му по-

вратак у домовину! Отишао је у Италију; при-

дружио се бројној црногорској емиграцији у тој

земљи. У Болоњи 1919. године стиче диплому

доктора медицине и хиругије. Постаје италијан-

ски држављанин, и жени се са Италијанком из

Нетуна. У браку са Анном, рађају се двије ћерке:

Ђулијана, будући доктор хемије, и Марија-Тере-

за, службеница. У Италији - Јово постаје војни

хирург: учествује у интервенцији италијанских

снага против Републиканске армије у Шпанији;

у Абисинији је са италијанском војском у

освајачком походу против ове афричке земље.

Тамо се упознао и спријатељио са генералом

Пирцијем Биролијем; обојица страсни ловци

доживјели су разне и узбудљиве пустоловине у

лову на дивљач у тој земљи.

Добро ситуиран, Јово позива брата Ива да

му доведе најмлађег сина Мирка у Италију,

412

да га школује. Иво са Мирком одлази у Нету-

но, али Јовова жена није хтјела да Мирко оста-

не. Ђед Иво се огорчен враћа кући, и од тада,

све до тренутка када се појавио на вратима

наше куће у Будви, о Јову се ништа није знало.

Нијесам запамтио многе детаље о Јововом

боравку у Будви, али његов лик и сусрет са

њим - остао ми је неизбрисив. Запамтрио сам

шетњу са Јовом кроз град. Моји осјећаји били

су двојаки: било ми је мило што је он, мој ђед,

пуковник - хирург, што су га при сусрету мо-

рали поздрављати италијански војници и

официри. Са друге стране, била ми је мука да

шетам са униформисаним пуковником ита-

Будва 1942. година

лијанске војске - па макар је и љекар, тим ви-

ше што је на грудима носио више ленти за

413

одличја, која је добио

у Италији.

Али, Јовов долазак

у наш крај био је за

ујака Ника судбоно-

сан: као на Виду, када

је спасио ђеда Ива,

тако и овај пут спаси

и ујака Ника. Посје-

тио га је у затвору:

обећао је да ће га ос-

лободити, па је отпу-

товао на Цетиње, код

генерала Пирција Би-

ролија - свог позна-

ника, у то вријеме ко-

манданта окупатор-

ских снага у Црној Го-

ри. Искористио је боравак на Цетиње и дуг да

врати бившем ађутанту књаза Петра, за уда-

рац сабљом из 1915: вратио му је једном ша-

ком по лицу...

Нико је био пуштен на слободу. Јово је код

родбине на Пријеворцу боравио краће вријеме;

уграбио је да оде у лов; да се види са мјешта-

нима. Покушавао је да помогне у легализацији

једног броја бораца, који нијесу били осумњи-

чени као комунисти. За Јова је долазак у Будву

414

био „срећан“: његову

јединицу на путу за

Пљевља партизани су

напали и уништили.

Послије завршетка

рата, поново се дуго

ништа није знало о

Јову. Мој брат Стево

посјетио је Италију

десетак година након

рата; потражио га у

Нетуну и тамо су се и

срели. Након тога ус-

лиједила су ријетка

писма са једне и са

друге стране. По-

сљедње Јовово писмо,

прожето чежњом за

родним крајем и родбином, стигло је ујаку

Нику почетком 1959. године. Распитивао се о

родбини, о пријатељима; пита Ника је ли сла-

вио крсно име; ко је платио главом за издај-

ство; моли га да му о свему пише. При крају

писма Јово поручује: ...“ и буди сигуран да ћу

оставити моје кости у Манастиру Градишта.“

Наша Амбасада у Риму обавијестила га је да

може слободно доћи у Југославију. Но, за то је

било касно. Жеља да своје кости остави пред

415

манастир Градишта није му испуњена: разбо-

лио се од упале плућа, и умро у Нетуну 1961.

године. Пред смрт је пожелио да му на гробу

у Нетуну донесу грумен паштровске земље...

Што мене веже за ђеда Јова? Зашто се из

дјетињства присјећам њега, и сада пишем овај

запис о њему?

Послије мог дугогодишњег боравка у еми-

грацији вратио сам се у домовину - са поро-

дицом: супругом Нином Александровном, ру-

ском држављанком, и четворогодишњим си-

ном Милорадом. Зов завичаја ми је био добро

знан; живећи вани само у сновима сам могао

бити са мојима у Будви. У одсудним тренуци-

ма и ја сам размишљао гдје ће ми бити гроб;

да ли ће га неко од Лукетића икад посјетити

и запалити свијећу?

Када сам из писма његове ћерке Марије-Те-

резе сазнао о Јововој жељи да му се на гроб

донесе земља из завичаја, нијесам се двоумио

– одлучио сам да то урадим. У округлу дрвену

кутију, обликовану у стилу народног ствара-

лаштва, напунио сам земљу узету са његове

родне груде. Заједно са Нином, упутили смо

се колима за Нетуно. Од Рима, шездесет кило-

метара удаљен - град Нетуно налази се на

обали Тиренског мора: има преко четрдест

пет хиљада становника, и припада Римској

416

регији. Први сусрет са ста-

новницима Нетуна дожи-

вјели смо на бензинској

пумпи у граду. Заустави-

ли смо се да напунимо го-

риво, и да се распитамо за

породицу Јова Вуковића.

При помену његовог име-

на радник на пумпи рас-

причао се о њему увели-

ко: „Како да не знамо док-

тора Вуковића, одличног

доктора-хирурга, дивног

и омиљеног човјека. Сви

су га у Нетуну добро зна-

ли и вољели; био је он на-

родни љекар-комуниста “

– завршио је причу и пока-

зао нам како да нађемо

Гробница ђеда Јова

његову кућу. У Јововом дому су нас очекива-

у Неутуну

ли: супруга Анна, омања, мршава и старија

жена и кћерка Марија-Тереза - права Црно-

горка, висока, згодна жена, мојих година.

Сусрет је био срдачан; приче није фалило; у

почетку сам се мучио мало са језиком, али

проговорих, без проблема. Договорисмо се да

посјетимо гробље и понесемо земљу. Прола-

зимо поред великог уређеног војног гробља

417

америчких војника, који су погинули прили-

ком искрцавања савезника; мало даље је град-

ско гробље. Дођосмо до Јововог вјечног почи-

вала: велика приземна четвороугаона мермер-

на гробница - са четири уграђана мермер-

на питара на њеним угловима, са

цвијећем; у средини натпис: ĐOVANI

VUKOVICH. Дужим ћутањем одасмо

пошту преминулом; отворих кутију

и донијету земљу насух у питаре са

цвијећем. У име све његове бројне

родбине у Црној Гори, опростих се од

ђеда Јова на српском језику; по нашем

обичају Нина и ја запалисмо свијеће. Запла-

ка се Нина прва, па за њом жена и кћер: ороси

се Јовов гроб сузама.

У туђини, Јову се испунила посљедња жеља

– на гробу му донесох груду родне земље!

Зашто се Нина на гробу тако расплакала?

Негдје у дубини своје душе схватила је коли-

ко су далеко гробови њених предака – негдје

преко Волге. Нина почива данас у Будви:

завјетујем се да ћу и на њеном гробу донијети

грумен руске земље; даће то њеној души трај-

ни покој, а мени у болу - олакшање.

Будва, октобра 2010. године

ЛУЈО

418

XVIII

Игре мог дјетињства

Клис

Клис је био омиљена игра мог дјетињства;

подсјећа на амерички бејзбол. Играли смо је

обично на пространом земљаном платоу ис-

пред бедема. Данас је игра дјеци потпуно не-

позната. Ево што је потребно за њу, и како смо

је играли: комад чврстог дрвета дужине два-

десет-тридесет санитиметара, дебљине и ши-

рине два до четири сантиметара, заоштрен са

једне и друге стране – звали смо клис. Тако

се зове и игра са овим комадом дрвета и

са палицом – клисачом, дужине до пола

метра, ширине 4-5 и дебљине 2-3 санти-

метра, која са једне стране треба да има

заобљену дршку. Ове реквизите прави-

ли смо сами и њихову величину прилагођа-

вали својим потребама.

Више учесника може да игра појединачно,

а може се играти и у пару. Стартна позиција

обично је била испред старог хотела „Будва, “

данашње терасе хотела „Могрен“: повукли би

црту и на њој поставили клис. Учесник би са

419

палицом ударио клис на заоштрену страну,

настојећи да одскочи што више: дочекао би

клис у паду, и палицом га ударио тако да он

оде што височије, и да га може сустићи и у

паду поново ударити - са намјером да га што

даље одбаци. Када му клис падне на земљу,

забиљежи се мјесто пада, и он је тиме завр-

шио игру. Други учесници игре настоје да, у

истом поступку, што даље одбаце клис, и игра

се завршава мјерењем чији је клис пао најдаље

од црте – тај је побједник. Ударали смо клис

увјек низ вјетар: или према „бријегу од Буд-

ве,“ или у супротном смјеру.

Змајеви

Прављење и пуштање змајева било је омиље-

но такмичење међу нама. Највише смо то ра-

дили у јесењим и прољетним данима, када је

вријеме било вјетровито и погодно за ову игру.

Змајеве смо правили сами: од лаког и танког

дрвета направили би основ у форми ромбоида:

обложили га папиром, обојили, залијепили,

направили реп, као ленту за вијорење, везали

за танки коноп или најлон намотан на клупко.

„Бријег од Будве“ је био идеално мјесто за

пуштање змајева, било да дува југо или бура. У

правцу дувања вјетра такмичар би се затрчао

420

вукући за собом змај; он би се подигао од

земље, вјетар би га подхватио и почео дизати

у висине. Тежња је била да змај оде на што

већу висину, изнад зидина старога града, и да

што дуже остане у ваздуху.

Ових дана пођох на „Бријег од Будве, омиље-

но мјесто за игру будванске дјеце; кад тамо

видим - афрички призор: бамбусова ограда,

као звјерињак, не да ми да приђем мору. Што

се ово ради у Будви и ради чега?!

Ученици Грађанске

Прометићи

школе пошумљавају

голет око тврђаве

Прометићи је, такође, била популарна игра у „Могрен”

мом дјетињству. Заборавио сам био како се зва-

ла, па сам недавно срео у парку деведесетого-

дишњег локалног свезналца – Уроша Зе-

новића, и он ми без разми шљања

рече „прометићи.“ Потврди

то и доста млађи

421

Милош Марковић, али се није могао сјетити

правила игре.

Ево како сам је ја запамтио: играли смо обич-

но удвоје, најчешће на плажи „Могрен.“ Учес-

ник је имао пет округлих каменчића до вели-

чине ораха, које смо обично сакупљали поред

мора. Требало је што више раширити палац и

кажипрст лијеве руке, притиснути врхове пр-

стију на земљу и направити полукруж-

ни отвор – „вратанца,“ и држати тако док

траје игра. У десној руци узети пет ода-

браних каменчића, провући руку испод

лијеве руке, и из шаке- преко лијеве руке, ба-

цити каменчиће испред. Затим изабрати један,

узети га у десну руку, бацити у вис и истом

руком брзо и вјешто узети каменчић са земље,

провући га кроз отвор лијеве руке и успјети

ухватити бачени камен у вис, прије пада на

земљу. То се понавља док свих четири камен-

чића не буду протурени кроз „вратанца“ лијеве

руке. Побјеђује онај који успије све каменчиће

провући кроз „вратанца“, а да му ни један пут

није у вис бачени камен пао на земљу...

Ногомет

Ногомет је у Будви међу младима био врло

популаран, можда најомиљенији спорт. Као

422

дјеца највише смо играли фудбал са крпења-

чом. Гумених лопти било је мало; сјећам се,

из куће бих покупио старе крпе, добро их на-

био у чарапу, формирао лопту и са иглом и

концем сашио да се не отвори; такву лопту

смо звали крпењача. Са крпењачом смо нај-

чешће играли на пјацетама Старог града,

испед тврђаве и школе, на један или на два

гола. Ја се у овом спорту нијесам истицао, нај-

чешће сам стојао на голу. Особити дар за ову

игру показивали су дјечаци Цици и Милош.

Плојке

Одрасли и ми дјечаци радо смо игра-

ли „плојке“. Најчешће смо плојке играли

на плажи „Могрен.“ Поред мора, „испод

423

Хотел Могрен и Будва ђеђевера,“ „испод фратара“ или на „Могрену“,

1946. године.

могле су се наћи танке ка мене и обле плоче,

лијепо обли ко ване радом таласа, које су сво-

јом величином и тежином биле погодне за

ову игру. Више учесника могло је истовреме-

но учествовати у игри. Са стартне позиције,

обиљежене цртом, учесник је бацао плочу

двадесетак метара далеко са задатком да је

што ближе приближи линији која је била ме-

та. Чија је плоча ближа линији тај је побјеђи-

вао; ово је била једна, од најчешће играних

варијанти.

Гађање

Играли смо и хазардну игру са орасима,

мендулама, коштањима и пињулама. Питоме

424

коштање сакупљали смо на Могрену, уз по-

ток, на другој плажи, гдје су расла ова стабла.

Посебна врста приморских борова расла је на

Спасу и рађала велике шишке пуне за јело

укусних пињула (тако смо звали сјеменке). Да

би се отвориле и извадиле пињуле, најбоље је

било ставити шишке у пећ. Орахе и мендуле

свак је набављао према својим могућностима.

Са напуњеним џеповима ових плодова, до-

говарали смо се гдје ћемо играти; обично је

то било неко скровитије мјесто. Уз зид поста-

вили би невелику даску са довољним накло-

ном - да се преко ње котрљају плодови. У игри

је могло учествовати неколико лица. По реду

би низ даску бацали плодове, а побјеђивао је

онај који први погоди било који плод на

земљи: њему је припадало све што је до тада

бачено низ даску! Играла се и друга варијан-

та: на земљу би

поставили мету,

и она би се гађа-

ла; ко погоди -

носи све што је

до тада бачено

низ даску... Игра

је захтјевала вје-

штину у гађању,

а узбуђења није

425

фалило када би се накупило доста плодова на

земљи.

Ближење

Ближење је била једноставна коцкарска игра

доста раширена међу дјечацима; метални но-

вац (круна, по динара, динар) бацали би са цр-

те до зида; ко баци ближе зиду - носи...

Бадњи дан

У моме дјетињству није било петарди и за-

то смо користили друге начине да славимо

пуцањем. Постојало је такмичење између дје-

чака католичке и православне вјере - ко ће

боље и бучније прославити Бадњи дан. Като-

лички Бадњи дан увијек долази први и тога

дана дјечаци ове вјере, рано јутром почели би

са пуцањем; обично би пуцали са кључем, и

остављали трагове по праговима врата

православаца; ми смо, на наш Бадњи дан,

узвраћали јаче, јер нас је било више. Тога

дана, од раног јутра - па све до ноћи, није

престајало „пуцање“.

Како смо и чиме пуцали? За пуцање на

Бадњи дан спремао сам се неколико дана ра-

није. Описаћу детаљније како сам правио

426

справу за пуцање - кључ: комад гвожђа, Соколска Музика

дебљине најмање два сантиметара а дужине Будве – 1929. година

десет сантиметара, пробушио бих са једне

стране (по средини) сврдлом, и направио ру-

пу ширине пет-шест милиметара и дубине до

пет сантиметара. Према ширини рупе ода-

брао бих клин, могла је то да буде и дебела

броква. На другом крају овога комада гвожђа,

направио бих танку попречну рупу за вези-

вање, са жицом дужине до пола метра: чврсто

бих повезао комад гвожђа са клином. У рупу

бих насуо калијума и мало сумпора, и затво-

рио са клином. Држећи жицу са кључем у ру-

ци, замахнуо бих и ударио клином о камени

427

праг: наступио би јаки прасак; кључ би од пу-

цња одбацио, али би жица којом је

везан остала у руци; послије сва-

ког ударца у праг, остала би цр-

на мрља од експлозије.

Поред кључа, користио сам и

празне лате од фарбе, обично од

једног литра. У дно лате, по среди-

ни, направио бих броквом рупицу;

скинуо поклопац и ставио комад гарбита;

пљунуо на њега; брзо затворио поклопац: ста-

вио лату боком на замљу и притиснуо је но-

гом; запалио шибицу и принио је рупици; ус-

лиједио би пуцањ - поклопац би искочио из

лате, и полетио десетак метара далеко...

428

Куцање јајима

И ми смо се као дјеца за Ускрс куцали јаји-

ма, бирали она најтврђа, старали се да са њи-

ма освојимо што више јаја; ту нема неке раз-

лике са оним што су моји синови као дјеца

радили и вољели, што данас воле и раде моја

унучад. Али, ми смо за Ускрс још уобичавали

поставити јаје на земљу, уза зид, и са рас-

тојања (отприлике два метра) гађати га ме-

талним новцем, обично круном. Требало је

погодити јаје, а да круна остане забодена у

њега; ко га погоди – његово је јаје, и паре које

су бачене а нијесу погодиле јаје.

Шугарела

Веома популарна је била игра шуга-

рела; дјевојчице су је више играле

од нас дјечака. Видим да је и да-

нас дјеца играју; у мом комши-

луку у Бабином долу питао сам

дјевојчице како зову ову игру, и каква су пра-

вила игре. Игру зову „Школица,“ а начин игре

се није промјенио.

Жмурење

Често смо на пјацетама и уличицама Ста-

рог града играли игру „жмурење“. Сличне су

429

биле игре које смо звали „лупежи“ и „робови“.

У мом комшилуку ове игре дјеца и данас

играју по истим или сличним правилима.

Триља и сличне игре

Подсјетићу на игру „Триље“, која је скоро

зборављена; Јерка и Јерко Драгичевић су ме

подсјетили на правила ове игре: на папиру се

нацрта шема за игру у двоје, са де-

вет зрна фаџоле. Стављају се зрна

једно по једно на обиљежена мје-

ста, са циљем да се противник за-

твори: да се направи триља, тј. да

се три зрна нађу једно до другог;

онда се од противника узима јед-

но зрно, и тако редом - док једна

страна не остане без фаџоле.

Популарна је била игра „Ше-

га-ботега“ која се са концем игра-

ла у двоје. Прије рата појавила се

игра ЈО-ЈО – двије округле дрвене

полулопте, величине до десет

сантиметара, спојене једна уз другу, са намо-

таним танким конопцем спуштале су се и по-

дизале спретним покретима руке... Омиљене

су биле игре „Човјече не љути се“, „Домине“

и „Дама.“

430

Карте

Нас, неколико дјечака, Нико, Милан и ја,

прве године рата, опчињени смо били

играњем карата. Мјесто нашег састајалишта и

игре била је кућица у нашој баштини; најви-

ше смо играли Маус, у то вријеме веома по-

пуларну игру. Умјесто у новац играли смо у

дуванске картице; једна паклица имала је сто

листића. Картице су биле врло цијењене код

пушача, и потражња за њима била је велика,

јер се углавном пушио дуван набављен

„контрабан дом“ (котробан). Од нас играча

- нико није пушио. Мој дефинитивни раз-

лаз са картама десио се негдје педесетих

године прошлога вијека, у возу из

Кијева за Москву, када ме на покеру

један мој земљак опељешио до коже.

Пингпонг

Иако у Будви није било велике

конкуренције, могу се похвалити

да сам међу младима у пингпонгу

и у шаху био најбољи. Стони тенис

играо сам равноправно са одрас-

лима: Никшом, Илијом, Брацом

и др. Илија Сојхер, власник хоте-

ла „Будва,“ који је као Јевреј чудом

431

преживио нацистички логор, имао је сто за

стони тенис и играло се унутар сале, или ље-

ти на тераси. Илија, малог раста, дебељко, без

врата и са мало косе, волио је овај спорт и

упркос свом физичком стању одлично је играо

пингпонг. Сјећам се његовог јаког и ниског

сервиса, пуцања и одбране, са кратким и од-

сјечним ударцима, и то све са једног мјеста!

Никша Фабрис је у оно вријеме био најбољи,

најакативнији и најсвестранији спортиста Бу-

две; чудесно је играо и пинг-понг; неодбрањив

је био његов форхенд. Играо сам са њим, са

Илијом и другима - у синглу и у дублу.

Будва 1954. година

432

Шах

Отац ми је купио лијепи велики шах са

дрвеним фигурама, који сам износио испред

града и на клупи, поред пазара, играо шах. У

то вријеме није било много љубитеља ове

древне игре, нарочито не међу мојим вршња-

цима, па сам шах играо са старијима, опет

највише са Никшом. Не сјећам се да су у то

вријеме била организована нека такмичења

из ове игре, нити је постојао шаховски клуб.

Љубав према овој древној игри остала ми је

све до данас: играм кући са компјутером;

имам Каспаров програм и често га добијем

када га поставим на најјачи средњи програм.

Мегдан

Нормално да је међу нама вршњацима у

игри долазило до несугласица, љутње, зави-

сти и свађе, која се понекад претварала и у

тучу. Испричаћу како се противник изазивао

на „двобој“. Прави начин да некога позовеш

да се бијете, и на тај начин ријешите спор –

било је да му кажеш: „Стави ми прст испод

носа, ако ти баста!“. Ако он то уради почиње

рвање, обарање, ударање песницама – све док

један не устукне, или неко сукобљене стране

433

не растави. Посматрачи борбе, којих увијек

има више, навијају за једног или другог и

проглашавају побједника. Други начин иза-

зивања борбе је позивање на мегдан: онај који

тражи кавгу, поперио би камичак-мегдан на

земљу и позвао противника, ако му баста да

га ногом помакне. Ако то овај уради - против-

ници се побију; присутни навијају и одлучују

о побједнику... Ако противник не прихвати

позив, изазивач се проглашава побједником.

Мада по природи нијесам био „ратоборан“-

знао сам се потући, а устукнути никада. Коли-

ко ја знам овакви „дуели“ се више не догађају

– заборављени су.

Вожња обруча или точка

Накнадно се сјетих ове популарне

игре из мог дјетињства. Обичан обруч

од неке мање бачве, или стари точак

од колица гурали смо уз помоћ па-

лице или жице, трчећи и такми-

чећи се ко ће дуже успјети

да окреће обруч, а да му

он не падне на земљу.

434

XIX

Море и његове чари

Родио сам се у кући која је свега двадесетак

метара била удаљена од мора, управо – на пје-

ни морској, и цијело дјетињство и дјечаштво

провео сам уз море и на мору. Пливање,

роњење, вађење паластура, тражење сребрни-

ца, мачкуља, шкољки, скупљање грчких каме-

на, па скакање са сека, веслање, једрење; ри-

бање са удицом, пендулање, хватање оботни-

ца руком, ловљење муриња и сипа са пиру-

ном, гамбора и ситних рибица са волегом –

био је збир мојих дешавања, радњи, забаве и

спорта на мору - највише љети.

Научио сам добро да пливам у петој години;

најбољи и најбржи начин да се ослободиш

страха од дављења и да опстанеш на површи-

ни мора је да те одрасли из барке спусте у мо-

ре: оћеш – нећеш, батракаш се у води рукама и

ногама, и останеш на површину: тако сам и ја

пропливао. Пливао сам добро прсно, на леђа и

краул, али нијесам учествовао на такмичењи-

ма; било је уобичајно да на Могрену“ пливамо

до понте, а дешавало се да допливамо и до

путничког брода „Краљица Марија“, који је

435

довозио путнике и сидрио се изнад „Могрена“.

Одважнији и бољи пливачи пливали су од Мо-

грена до Шкоља и натраг. Свако купање на

плажи није могло проћи без подушивања: уче-

ствовали смо у тој игри ми дјечаци и дјевојчи-

це, и била је то прилика да се између нас оства-

ри толико жељени непосредни додир. Волио

сам ронити али само до дубине четири-пет

метара – дубље нијесам могао; било је то до-

вољно да у плићим мјестима, гдје је било му-

равине, изроним мању паластуру, да нађем

Плажа „Могрен“,

мушке јежеве, да их оштрим каменом расјећем

1938. година

и слатко поједем црвено жуте комадиће,

436

сличне рибљој икри. Де-

шавало се да понекад, ух-

ватим руком оботницу,

али не већу од кила: вели-

ка би се својим крацима

обавила око руке, и бојао

сам се хватати је.

Сакупљање шкољи била

је моја пасија: сребрнице

сам налазио у плићацима,

испод фратара или на дру-

гој плажи Могрен; превр-

тао бих камење испод којих

сам претпостављао да би

се могла наћи сребрница,

чврсто приљубљена уз ка-

мен. Одвајао бих је ножи-

ћем, извадио месо и остала би у рукама сијајућа

Мој најдражи трофеј

шкољка - изванредан украс, дужине од једног

- сабљарка

до пет-шест сантиметара: многе сребрнице

сам налазио између камења у мору - без меса

које је оботница појела. Мачкуље су биле рјеђе

и зато врједнији трофеј у проналажењу

шкољки! Ипак највише сам волио, и највише

времена посвећивао (поготово зими), са-

купљању грчких камена. У скоковима у воду са

сека нијесам се истицао: са врха велике секе на

Могрену; на каналу, на путу за плажу, и са

437

понте од Могрена ( висина до десет метара)

одважио бих се скочити само на ноге: на главу

сам скакао са мањих висина – до два метра.

Чини ми се да је прије рата у Будви био само

један мотор за барку – пента, власника Вицко-

вића; није ни барки било много, и возиле су се

на весла и на једра. Једрење је било развијено:

мање барке имале би само једно једро: отац је

био продао барку па сам се возио и једрио са

друговима. Прави бродолом доживјели смо

једног љетњег дана, једрећи по доста јаком

вјетру – маестралу, који у љетњим мјесецима,

нарочито послије десет сати изју-

тра, дува од мора у правцу коп-

на; неискусни, приликом окре-

тања барке изврнули смо се

Лука са уловљеним

између Будве и Шкоља, али

зубацем

без посљедица. Барка је била

дрвена, није могла потонути, а

нас троје који смо једрили, били

смо пливачи. Помоћ нам је

стигла од других барки,

одвукли су нас у порат,

исекали смо нашу барку,

и све је било у реду.

Од када знам за себе,

знам да сам волио рибати

и та љубав и страст према

438

рибању траје све до дана да-

нашњег. Прва искуства у риболо-

ву стицао сам испод фратара ло-

већи са секе: луштре, кањце, ву-

кове, шпариће, лебраке, боквице,

сапице, скаквице, мање укљате и

саргиће, понталетере, главоче.

Друге моје најомиљеније посте

за рибање са копна удицом биле

су: школијера и лантерна у порат и на Могре-

Брацере у

ну, од краја друге плаже па све до понте. Уз-

будванској луци

буђења у рибању никада није фалило - од тога

да ти се замрси удица баш кад крене да удара,

да се удица закачи за камен и да је мораш оки-

нути, а највеће узбуђење у рибању доживиш

када ти риба откине удицу или ти испадне

приликом вађења из воде. У вријеме мога дје-

тињства рибе је уз обалу било доста, јер је и

хране за рибе било у изобиљу: на дну мора би-

ло је пуно јежева, траве, разних шкољки, гам-

бора; у плићацима се риба мријестила, било је

доста ситних рибица, нарочито гауна, којих је

око понте Могрена било на хиљаде.

Који је мамац био најбољи? Рибе су биле

„луде“ за ситним, танким морским глистама;

лако их је било натакнути, а рибе су их тешко

скидале са удице: глисте сам налазио само на

неколико мјеста уз обалу: највише их је било

439

испод фратара, код куће Медина; рано јутром,

док је суша, преврћао бих камење и испод, у

пијеску налазио их и сакупљао у латицу од

конзерве. Глиста је било још испод бедема,

код мале плажице. Ипак, најчешће сам за ри-

бање користио шкољке: добре су биле само

мушке, оне које су имале унутра рачиће. Са

каменом сам их разбијао и натицао на удицу;

шкољке сам купио исто за вријеме суше, када

се море повлачи - и оне остану на камењима

и секама. Но, требало је знати коју маму најви-

ше воле поједине врсте риба, на пр. укљате,

саргићи, сапе и циполи воле паштелу, правље-

ну од бијелог брашна, са додатком сира и са-

ламуре од сланих срдела. На плажи Могрен

сам ловио укљате на бијели хљеб: ушао бих у

море до бедара; бацио удицу са хљебом два –

три метра испред себе; замолио неког друга

да ногама мало запјени по површини и то је

било довољно да укљате ударају из дубине на

удицу која плута на површину.

Булентини су били моја омиљена врста ри-

бања на укљате: за празне бочице, а када је

струја уведена, за прегореле сијалице или ко-

маде плута везивале су се двије удице за најлон

дужине до двадесет сантиметара на које се

стављала мама од бијелог хљеба, најбоље са

кором, величине три-четири сантиметара.

440

Булентини су бацани у море на раздаљини је-

дан од другога неколико метара: грабљива

укљата би из дубине нападала на хљеб, и зака-

чила се за удицу. Ако је укљата већа, вукла би

булентин под воду - док се не умори и исплива

на површину. Са волегом бих скочио у море, и

пливао да ухватим булентин са укљатом. На

булетине се рибало доста и из барке.

Гамбори (козице) којих је било много уз шко-

лијеру били су, такође, добра мама за шпарове,

а могла се на њих ухватити и орада и укљата;

хватао сам их рукама или са малом волегом, и

држао у теглу са водом. На школијери, која је

изграђена прије више од сто педесет година, у

мору, између већих набацаних камена је било

много рупа, обраслих у траву са лумпарима,

Са унуцима

јежевима и бројним шкољкама. Живјеле су ту

иза шкоља

441

разне врсте рибица, би-

ло је и мањих муриња,

а могла се понекад ух-

ватити и оботница. Уз-

будљиви су били поку-

шаји хватања муриње

са пируном: привезао

бих чврсто меком жи-

цом или конопом обичан пирун за палицу, ду-

Могрен - друга плажа жине до један метар; ухватио бих неку мању

1939.

рибицу, обично шпара или боквицу, везао је за

реп танким конопом и спустио у море испред

рупе у којој сам запазио да живи муриња. Она

је обично вирила из рупе само главом, пре-

жећи да ухвати неку рибу која прође поред ру-

пе. Изнад рупе у којој живи муриња, намјестио

бих пирун и чекао када ће се она појавити да

поједе рибицу коју сам спуштао и подизао ис-

пред рупе; у тренутку када муриња изађе и

крене на рибу, ја бих пируном покушао да је

убодем у врат; неколико пута сам је успио тако

убости, али је била мука извадити из рупе: бор-

ба је трајала дуго јер морао сам пазити да ме

не уједе својим оштрим зубима.

Описао сам како сам као дјечак ловио рибу:

ријетко се дешавало да дођем дома а да не до-

несем рибица, које сам увијек у мору чистио;

мајка их је пржила, а ја слатко јео...

442

XX

Заноси лова

Иако ми је данас, као љубитељу природе и

човјеку који се залаже за ширење еколошке

свијести, незгодно писати како сам ловио пти-

це - истине ради, морам описати и ту врсту

„страсти,“ којом сам био опсједнут у дјетињ-

ству. Ево које сам птице највише ловио: врапце,

финкиће, петороше, гарделине, фризулине, лу-

гарине, врдуне, плиске, косовце и дроздовце.

Фјондра је била главно оружије

за лов (ријеч је итали јанског

поријекла: „fi onda“, у прево-

ду „праћка“). Малтене, није

било дјечака који није имао

фиондру, и који није умио са

њом руковати. Не памтим када

сам посљедњи пут видио неко

дијете да има праћку и да са њом

гађе. Изгледа да је заборављена;

у моди је данас више ваздушна

пушка. Но, данас птица има мало, и кад би их

дјеца и хтjела гађати - њих је у урбaним среди-

нама све мање и мање. Фјондре сам правио

мајсторски: тражио бих јако дрво са два рога,

443

дебљине прста, дужине до двадесет сантимета-

ра, скинуо бих кору са њега, и на крају рогова

направио зарез. Гуму за фјондру бих користио

од старих унутрашњих гума, еластичне и црве-

не боје: ножицама бих правилно изрезао два ко-

мада - дужине до тридесет пет сантиметара и

ширине један до један и по сантиметара. Један

крај гуме бих чврсто привезао за један рог, а

други комад за други рог. Комад коже, дужине

пет-шест сантиметара и ширине три-четири

сантиметра изрезао бих и направио двије рупе

- кроз које бих провукао гуме, и чврсто их при-

везао: тиме је фјондра била готова.

За успјешан лов требало је набавити „муни-

цију“: поред мора сакупио бих и напунио џе-

пове каменчићима величине и форме кликера.

444

Ловио сам птице најчешће у Госпоштини гдје

их је било много, нарочито косоваца. За врије-

ме окупације, 1942. године, паде снијег и у Бу-

дви - и задржа се неколико дана. За нас дјечаке

била је то радост: ем смо се могли грудвати и

правити Сњешка Бијелића; ем смо могли ло-

вити птице, које су се из планинског дијела

сјатиле у приморје (скљањајући се од зиме и у

потрази за храном): највише је било финкића

и дроздоваца. За тих неколико сњежних дана,

испред Будве сам фјондром уловио двадесетак

птица: све сам их донио дома, оперутао, очи-

стио, и дао мајци да их испече. Ловио сам пти-

це прије рата и са винчестерком коју сам добио

на поклон од бабе Станице...

Ловљење косоваца у њиховим стаништима

около Будве, на начин који сам измислио и

примјенио, доносио ми је доста узбуђења - али

резултати нијесу били очекивани. Поред ло-

мина, у скрајнутим мјестима, направио бих

омању рупу у земљи и у њу ставио хлеба или

зрна жита; изнад бих поставио камену плочу

под нагибом, мало већу од рупе; плочу су др-

жале двије или три палице, које сам постављао

тако да на мали додир падну, а онда је требала

да падне плоча и затвори рупу. Цијенио сам да

ће косовац или нека друга птица улазећи у ру-

пу да поједе хљеб или жито додирнути дрвца:

445

плоча ће пасти и у рупи затворити птицу.

Оваквих замки стављао сам на више мјеста;

ујутро бих долазио да видим има ли улова: ви-

ше пута плоча је била оборена, храна поједена,

а птица се није ухватила.

Кући смо увијек у кавезу држали канарин-

це, који су лијепо пјевали; волио сам их и

брижљиво бринуо о њима. Али наумио сам

био да ухватим гарделине – одличне пјеваче

и прелијепе птице селице, које долазе у наш

крај. Поред рјечице, код моста Савичића, било

је доста ракита и на њиховим гранама спушта-

Плажа „Могрен“

ли су се гарделини, оглашавајући се склад-

1973. године

ним птичјим мелодијама. Дознао сам од

446

старијих како се могу живи уловити: више

танких прутића заједно намочио сам у смолу

и поставио на гранчицама ракита гдје су уо-

бичавали слијетати гарделини. Ставио бих

поред и неку храну, сакрио бих се и примирио

недалеко од тог мјеста, осматрао и чекао да

птице слете, да се залијепе за смолу, да при-

трчим и ухватим их живе и ставим у кавез...

Послије неколико безуспјешних покушаја,

успио сам ухватити два гарделина. Ставио

сам их у кавез, давао просо, хранио, појио, али

узалуд; нијесу пропјевали, нијесу се могли

привикнути на затворени простор. Стално су

главама ударали у жицу, желећи да полете у

слободу; удовољио сам њиховом нагону – от-

ворио сам вратанца, одлетјели су у свој свијет.

Подсјетио сам се на сличан случај који се де-

сио много година касније: познаник са Цетиња

дао ми је живу планинску јаребицу: донио сам

је у Будву и поклонио Радику – мом шетого-

дишњем сину. Ставили смо је у кавез и држали

на тераси; јаребица се очајнички борила да из-

ађе из кавеза, ударала главом у жице, слабо је

јела. У то вријеме бијаше жив мој отац Лука –

човјек који није подносио никакво насиље: ра-

но јутром отац кришом отвори кавез – јареби-

ца одлетје; тужном Радику рече да је јаребица

кљуном отворила вратанца и побјегла...

447

Тим поводом сјетих се ове Пушкинове пјесме:

Птичка

В чужбине свято наблюдаю

Родной обычай старины:

На волю птичку выпускаю

При светлом празнике весны.

Я стал доступен утешенью;

За что на бога мне роптать,

Когда хоть одному творенью

Я мог свободу даровать!

Птица

У туђини сам пазио

На обичај наш старински:

Птици сам слободу дао

На свијетли празник прољећни.

Спознао сам моћ утјехе;

Немам што да кривим бога,

Кад сам једноме створењу

Слободу ја дати мога!

У Будви је било неколико добрих ловаца:

памтим Мира Антоњолија, нашег сусједа и ње-

говог пса-енглеског сетера; Жарка Вучковића и

његовог краткодлаког њемачког птичара, за-

тим Ива Миковића и Маринка Драгићевића. Са

448

Миром Антоњолијем и Ивом Миковићем сам

више пута ишао у лов на дивље кокошке, којих

је у околини Будве зими било доста; било је и

дивљих патака, које су пси проналазили у број-

ним каналима будванског поља. Мој ујак Нико

био је страствен ловац, познат у петровачком

крају. И са њим сам неколико пута у току љетње

сезоне ишао у лов на фуге, у вријеме сазрије-

вања смокава; једаред, сјећам се, у густом дубо-

вом забјелу, уловио је препела, тежине неколи-

ко килограма. Баш у ујчевини, на Пријеворцу,

десио ми се малер у лову, али са срећним исхо-

дом: враћали смо се из лова, и у вртачама за-

Будва 1919. године

сађеним маслинама,

449

ујак примијети на стаблима маслина у дну

вртаче неколико голуба-гриваца. Даде ми

пушку, и рече како да им се примакнем и пу-

цам; сав срећан и узбуђен - узех пушку и по-

чех им се опрезно приближавати: таман кад

сам се припремио да нанишаним и опалим -

голуби одлетјеше. Разочаран, враћајући се на-

траг, а у жељи да покажем како сам се спре-

мао да опалим, нехотице притиснем окидач

и десетине балина из пушке погодише међу,

неколико метара далеко од мјеста гдје је

стојао мој ујак. Имао сам тада тринаест годи-

на, и за вазда ми је ово остало у памћењу: за

вазда ме упозорило на опрез у баратању са

оружјем; никада се више у животу нешто ова-

ко није поновило.

450

XXI

Пјесма

Умјетнички дар – божји је дар, имаш га или

немаш, то се не да научити. Стево – мој ста-

рији брат, од малена је показивао таленат за

цртање и сликање; зидови у тинелићу у старој

кући били су препуни његових цртежа; ја сам

се у кући истицао не неким посебним тален-

том за музику и пјевање, али ми је то, ипак,

ишло од руке – говорили су ми да „имам слу-

ха.“ У кући смо често пјевали заједно, обично

послије ручка или навечер. Моја омиљена

пјесма у дјетињству била је „Зрачак вири кроз

гранчице...“ Отац ми је од донда Ива купио

кларинет и ја сам почео учити солфеђо и сви-

рање код Тона Скутаре – капелника градске

музике, иначе будванског бријача. Догурао

сам до тога да сам на мом кларинету неколи-

ко пута свирао јавно, у наступу градске музи-

ке. Ускоро је избио рат, моја „музичка“ карије-

ра је тиме завршена: остао сам без кларинета

– Италијани су га понијели. Али љубав према

пјесми није ме никада напуштала - од дјетињ-

ства па све до данас: пјевао сам у клапама, у

хоровима, и соло. Сигурно да још памтим

451

Са представе

мелодије, а и ријечи више десетина пјесама;

будванских

кажу да добро пјевам руске пјесме, и по томе

ученика 1934.

ме друштво препознаје. Признајем да чим по-

пијем ракију, одмах ме вуче да запјевам...

Посљедњи пут сам радостан пјевао руске

пјесме на свадби моје унуке Милене, прошле

године у Котору; ове године - 24. маја 2010.

године, пјевао сам „Вјечнаја памјат“ у цркви

св.Арханђела Михаила у Будви, опраштајући

се за навијек од моје непрежаљене супруге

Нине Александровне.

Црквено појање у мом дјетињству заслу-

жује посебан осврт. У школи смо редовно два

пута недјељно учили вјерунауку; поп Ђуро

452

Милић, парох будвански, врло лијепо је пје-

вао - била је милина слушати његов пој. Од-

говарали су попу у цркви, за вријеме литур-

гије, обично Саво Шпадијер, дрводјелац, Шпи-

ро Рајковић, трговац, и Милош Савичић, ци-

пелар. Од младих особа – дјечака који су пје-

вали у цркви - највише сам се ја истицао; имао

сам част да више пута (за вријеме великих

празника) у препуној цркви, пред амвоном

читам апостол. Поп Ђуро ми је за одлично

знање вјерунауке поклонио илустровану књи-

гу „Чувајте Југославију“, са посветом. Колико

су ме као дјечака цијенили у школи и цркви,

свједочи и податак да су ме одредили да по-

желим добродошлицу новоизабраном патри-

јарху српском Гаврилу Дожићу, приликом

његове прве посјете Будви. Фотограф је за-

биљежио чин када га ја испред града, послије

изговорених ријечи поздрава, љубим у руку...

Поред воље за пјевањем, и рецитовање сам

од малена волио: у школи сам редовно за

празнике учествовао у програму, рецитујући

пјесме Ђуре Јакшића, Алексе Шантића, Змаја

и других. Сјећам се једног догађаја који је уз-

будио духове у школи и цркви. За Савиндан,

мој учитељ Ђуро Радоман, комуниста по увје-

рењу (погинуо у бици на Пљевљима, 1941.г)

дао ми је задатак да научим пјесму „О класје

453

моје“ од Алексе Шантића. Ја сам је научио, и

лијепо одрецитовао на свечаној прослави у

граду. Ради тога, настао је сукоб између попа

Ђу ра и учитеља Радомана; пјесма није била

предвиђена у програму прославе; поруке ове

социјалне пјесме су имале класни и бунтовни

карактер, а то није одговарало духу светосав-

ске славе.

Живећи у Русији, научио сам напамет до-

ста руских пјесама: Пушкина, Љермонтова,

а од модерних пјесника највише сам волио

Мајаковског. У друштву и данас, понекад,

радо рецитујем руске и српске пјеснике;

осјећам то као зов младости која је давно,

давно прошла.

У Будви мог дјетињства младост се знала за-

бављати, дружити и веселити - учествујући у

разним спортским, друштвеним и културним

приредбама које је организовало Соколско

друштво, Друштво „Могрен,“ црква и школа.

Иако сам био дјечак имао сам прилику да уче-

ствујем у многим приредбама, највише као

пратња мојим сестрама Брани и Зори. Мајка

ме тако слала са њима на игранке, на излете, и

на друге представе које су се одржавале у гра-

ду. Знао сам понекад и злоупотрјебити ту моју

пратњу говорећи сестрама: „Пази знаш, казаћу

ти мами са киме си плесала и излазила.“ Али

454

шалу на страну, ја сам као дјечак, баш на тим

игранкама, научио добро да плешем тадашње

плесове: валцер, танго, фокстрот, палеглајт и

ламбетвок; ова два посљедња плеса су потпу-

но заборављена, а пред рат су била врло попу-

ларна. Сјећам се догађаја са плесом ламбетвок:

неколико плесача – младићи и дјевојке, наи-

змјенично се ухвате рукама иза леђа; у такту

музике избацују једну, па другу ногу напријед

и назад, пјевајући и понављајући ријечи: “Знаш

ли да играш лабетвок....“; тако сам и ја са се-

страма плесао; дугме на кратким гаћама ми је

пукло: гаће су почеле да падају, а моје руке су

455

иза леђа... Некако се спасих и не осрамотих се

пред свијетом – не остах без гаћа! Љубав и

склоност ка плесу од тих раних дана сачувао

сам све до данас; но за добар плес су потребни

двоје, у првом реду – партнерка, која мора

бити на висини умјећа, која инспирише, која

даје плесу занос и љепоту

остварену складом музи-

ке и покрета, истанчаним

осјећајем за ритам, која

Санта Мариа

плијени појавом и иг-

1930. година

ром: и онда се и ти,

њен партнер - преда-

јеш доживљају.

Будва, јула 2010.

Лујо

456

XXII

Улицом мога града

Колико ли се само мјењала Будва у знаној

и незнаној прошлости - од антике до данас:

природне силе - земљотреси су је рушиле ви-

ше пута, а људи обнављали. Освајали су је,

рушили и поново зидали разни завојевачи – и

она траје више од три хиљаде година! Зашто

је овај град дуговјечан, зашто су му Будвани

Бедрих Вахман:

привржени, зашто га воле, чувају и штите?

Будва (19 вијек)

457

Природа је овај крај богато даровала љепотом

и погодним условима за живот људи, за њихов

одмор и разоноду: тако је било одвајкада, тако

ће сигурно бити и у будућности. Смјењивале су

се овдје генерације житеља: Илири, Феничани,

Грци, Римљани и други – све док није, у средњем

вијеку, преовладао словенски живаљ. Старе

племићке породице су полако изумирале, и

становништво се обнављало највише досеља-

вањем из околних племена, првенствено из

Паштровића. Од старосједилаца, чији је попис

објавио Крсто Ивановић - хроничар Будве из

половине седамнаестог вијека – остала је само

Будва

породица Антоњоли.

458

Према попису из 1933. године у Староме

граду је живјело 689 становника, од тога је би-

ло: 473 православних, 207 католика, 8 мусли-

мана и 1 Јевреј. Домова је било 88.

На основу слика које су остале у мом

памћењу, и старих фотографија које посје-

дујем, рекао бих да се спољашњи изглед гра-

да није много промјенио: највише промјена

доживјела је Пискара – некада најсиромаш-

нији дио града. Тамо више нема ни једног

кућишта; нико више не држи свиње и кокош-

ке, не баца се смеће кроз рупу у море. У мага-

зинима се не пече ракија, и не прави вино од

„французице“, не мељу се маслине, магарад и

коњи не улазе више у град - Пискара је поста-

ла трговачки центар са бројним и разноврс-

ним продавницама и кафићима.

Покушаћу да опишем главну, Његошеву

улицу у којој се налази и моја родна кућа. Са

десне стране, одмах до улаза био је киоск који

је држала Марћела Шуљак; у првој кући живје-

ла је Марија Виловић са оцем и мајком, а у

приземљу је била апотека Кузмановић: до ње

је кућа мога оца Луке Лукетића са трговином

мјешовите робе. Са лијеве стране била је књи-

жара (данас „Моцарт“) коју су држали Вучко-

вићи; до ње је била радња часовничара Хомне-

на, који је лијепо свирао на хавајској гитари, и

459

јединог фотографа будванског - Јосипа Шуља-

ка; затим кафана, коју је држао Стево Суђић, па

кројачка радња „Напредак“ - Ива Миковића (све

у кући Мира Антоњолија и госпође Рожине).

Даље, са десне стране била је омања кућа у

власништву породице Мушуре, са магацином

у приземљу. До ње ненасељена кућа са пиљар-

ском радњом у приземљу, коју је држала Јоке;

даље кућа Рајковића – нова, лијепа камена кућа

коју су имућна браћа Нико и Шпиро изградили

са трговином у приземљу: ово је била прва

већа предратна инвестиција у Старом граду. До

њих је била кућа Пера Куљаче: у приземљу је

држао бријачку радњу Тони Скутари, а до њега

кућа и бифе власника Сава Замбелића, позна-

тог Будванина, о коме су причане бројне анег-

доте, а познат је био и по резању пршуте и сли-

карском дару. Са лијеве стране улице налазила

се кућа Срзентића и у њој бифе који је држао

Дано Рађеновић, затим кућа Живковића у којој

је живјела госпођа Олга, а до ње кућа старе

имућне будванске породице Ива и Ника Меди-

на - са трговином мјешовите робе у приземљу.

На данашњем Тргу пјесника, према мору, Ме-

дини су прије рата оградили нову кућу са тера-

сама, веома атрактивни туристичко-угости-

тељски објекат, који је срушен у обнови послије

земљотреса. Са источне стране трга је кућа Ива

460

Рађеновића - са трговином у приземљу, а са

сјеверне стране троспратна кућа у којој сам по-

хађао Грађанску школу. Даље, улицом према

црквама била је кућа Мила Рађеновића, а уз њу

кућа Марике Греговић, прве будванске даме,

супруге Душана Греговића, некадашњег мини-

стра иностраних послова Црне Горе. У тој кући

се окупљала невелика будванска интелектуал-

на елита, ту су се картали и забављали. Затим

је била кућа попа Рађеновића, гдје је живио Ра-

де Замбелић, и до ње црквена кућа која је сру-

шена послије земљотреса, јер су испод ње от-

кривене римске терме. Са лијеве стране од Трга

пјесника према цркви, налазила се кућа Ђура

Будва 1947. година

Радовића са продавни-

цом и магазином, за-

тим кућа Шумића, и

на самом Тргу,

461

поред звоника и католичке цркве, четворос-

пратна стамбена кућа, једна од највећих у Бу-

дви – кућа Ћуде (породица Ћуде је из Паштро-

вића – нема више живих потомака). У њој је на

трећем спрату живио Милорад Перазић, музи-

чар и локални композитор - са женом Кајом,

омиљеном учитељицом у Будви.

Уз цркву св. Ивана налазила се зграда друштва

„Слога“ у којој сам похађао основну школу.

Даље, према бедему, биле су куће Мушуре,Вуч-

ковића - и уз сам бедем кућа Драга Деклића (у

којој је живјела његова мајка од које смо се као

дјеца много плашили). Дон Анте Мушура,

омиљени и образовани будвански свештеник,

живио је у црквеној кући, и ту припремао бу-

дванску дјецу за упис у гимназију и полагање

ванредних испита у гимназији. Испред тврђаве

била су велика стабла кошћела - на којима смо

се пели, брали и јели слатке мале округле пло-

дове, мрке боје. Тврђава је била у посједу војске,

и није била доступна грађанству; на платоу из-

међу цркава Санта Марија, св. Саве освећеног и

св.Тројице налазила се приземна зграда коњуш-

нице. Западни дио простора око цркве св Троји-

це био је заштићен гломазном оградом. Испред

цркве, између палми, налазио се гроб Стефана

Митрова Љубише. У Старом граду било је не-

колико занатских радњи: Ђиђи Фабрис, Саво

462

Шпадијер и браћа Урбан су има-

ли столарске радионице; моле-

рај су радили Тонко и Нико Де-

лоик; пекару су имали стари Вук-

чевић (Ћићун) и Зеновићи. Ни-

кола Вукадиновић је правио и

продавао сладолед; позната је

била гвожђара Драгићевић, хо-

тели „Балкан“ и „Београд“и др.

У земљотресу 1979. године

град је тешко страдао, и станов-

ништво је било исељено. Дуга

обнова послије земљотреса до-

нијела је статичку сигурност

објеката у граду, и нову модер-

ну инфраструктуру. Откривени

су бројни археолошки споме-

ници: римске терме, базилика, мозаик, и мно-

ги покретни споменици културе.

Али, суштинска разлика између града мог

дјетињства и данашње Будве је у томе - што у

Старом граду данас живи свега стотинак жи-

теља!

Како је у мом дјетињству изгледала ближа

околина старог града Будве? Пазар је био уз

саме зидине - од главног улаза у Стари град

до куле Репено, са бетонским столовима и

подлогом...

463

Које су зграде биле ван Старог града: са сје-

верне стране, преко пута парка и уз саме зиди-

не, доминирала је аустријска касарна (срушена

послије земљотреса); са западне стране - хотел

„Авала, отворен 1939. године, па хотел „Будва,“

једноспратана грађевина са терасом покриве-

ном перголом – ( власник Илија Сојхер). До ње-

га хотел „Могрен“, троспратна зграда са тера-

сом и перголом (власник Васо Новаковић). У

истој згради, у продужетку, био је смјештен

Општински суд, са затвором у приземљу. Сусјед-

на зграда (сада жута кућа) Илије Радовића, бо-

гатог посједника из Паштровића: до ње кућа

Луке Новаковића, трговца (сада у приземљу ре-

Таксисти на риви

сторан „Демижана“), затим кућа са трговином

чекају туристе

Ива Ивановића (сада „Хемингвеј“), и иза ње

464

млин, сада кућа сликара Јова Ивановића; до ње

кућа Тома Лукетића (срушена послије земљотре-

са). У Госпоштини није било других кућа, осим

велике старе камене куће на имању Тома Луке-

тића. Нешто даље, у близини „крст од улица“

била је и остала стара кућа власника Ива Рађе-

новића и новоизграђена кућа – вила Милана

Петровића (сада кућа Анђуса). Старо католичко

и православно гробље, са црквама св.Луке и св.

Арханђела Михаила, остало је исто као и прије

више од стотину година. У близини гробља би-

ла је кућа Луке Бановића, и мања кућа у влас-

ништву породице Рајковић, у којој је била и кла-

ница. Изнад њих, у боровој шуми, налазио се

полуразрушени замак породице Антуна За-

новића. Уз пут према

465

Котору, на имању породице Медин, налазила

се приземна кућа у којој је живјела породица

Шпира Павићевића; на Вељу Воду, поред рјечи-

це, била су ограђена камена пила гдје су Бу-

дванке прале веш. У близини се налазила

усамљена велика кућа породице Словинић, са

трговином, и недалеко од ње кућа Мартино-

вића. Поред градског парка, са сјеверне стране,

стојале су камене зидине недовршене основне

школе – мјесто гдје смо вршили нужду. На мје-

сту данашњег паркинга и ресторана „Код Нико-

ле“ било је фудбалско игралиште, а гдје је данас

Будва под снијегом

ресторан „Ривјера“- била је стара кућа са лозом,

1974. године

Снимио: Фото Шуљак

466

у власништву Луке Лукетића. Мало даље, пре-

ко рјечице, прије рата је ограђена лијепа и про-

страна зграда Хигијенског завода (послије рата

одмаралиште Ријечног бродарства из Београ-

да), а стотинак метара даље, на путу према Све-

том Стефану, поред моста (преко потока), са

лијеве стране била је нова кућа Божовића, у

којој сам похађао Грађанску школу 1937. годи-

не; преко пута - налазила се стара камена кућа, Црква Св. Ивана са

у којој је живјела породица Ђура Савичића.

звоником и зградом

Порат је умногоме промјенио изглед, вели-

у којој сам похађао

чину и намјену: копнени дио луке, уз град, по основну школу

467

ширини био је дупло мањи; мала царинарни-

ца је срушена и ограђена нова од бијелог ка-

мена; муо је био широк, а дугачка

лантерна, са свјетиоником на вр-

ху, прелијепо ограђена тесаним

каменом, заштићена је била од

таласа каменим громадама – би-

ло је то идеално мјесто за састаја-

лиште младих парова. Нажалост,

Њемци су приликом повлачења

- новембра 1944. године, мини-

рањем срушили порат и лантер-

ну; порат је обновљен наси-

пањем; његова ширина се удво-

стручила, а лантерна је само дје-

лимично обновљена.

Поред Старог града, порта и плаже

Могрен, ближа околина Будве била је

рејон гдје смо се моји другови и ја најви-

ше кретали и играли. Мајка би ми знала рећи:

„Немој да идеш даље од крста од улица.“

468

XXIII

Кућа у којој сам се родио

Лукетићи су се из Светог Стефана у Будву

доселили осамдесетих година деветнаестог

вијека, у вријеме када је Аустроугарска влада-

ла овим простором. Ђед Стијепо је купио не-

колико кућа у Староме граду, и почео да се

бави трговином. Садашња кућа, коју је купио

од имућне старе будванске породице Микула

(чијих потомака више нема), састојала се од

двије куће: он их је спојио, обновио, надогра-

дио, настанио се у њој - и у приземљу отворио

трговину.

Кућа у Његошевој 4 више од сто година је

била кућа Лукетића. Мој отац Лука наслије-

дио је кућу од оца Стијепа: много је улагао

труда и средстава да кућу направи конфор-

нијом, да би породични живот у њој био удоб-

нији и љепши. Међу првима у Будви - отац је

увео воду у кућу, и први је направио енглески

клозет. У то вријеме, градске канализације

није било: куће су имале септичке јаме које су

се повремено чистиле, а дио фекалија је испи-

рањем одлазио у море. Преуређивањем куће,

отац је скинуо старе степенице које су водиле

469

на спрат: изградио нове, затворио стару

септичку јаму и испод степеништа направио

клозет са новом септичком јамом. На другом

спрату - проширио је терасу, направио други

клозет, и урадио још много других ствари које

су уљепшале живот у кући. И улаз у кућу отац

је преуредио; проширио је улазна врата, и

преуредио авлију.

У приземљу куће налазила се продавница

мјешовите робе - са улазом из Његошеве ули-

це. Имала је два прозора са фасадне стране, и

прозор са источне стране. Магазин за смјеш-

Хотел „Свети Стефан “

тај робе налазио се у јужном дијелу куће, са

2000. година

прозором према дворишту Виловића, и са

мањим прозором и улазним вратима из ав-

лије. Пред рат, отац је преуредио локал: подје-

лио га у два дијела, преградио магазин - и

сваком локалу издвојио дио за магазински

простор. Лијеви локал отац је издао, и у њему

је неко вријеме радила бријачка радња. У дес-

ном локалу наставио је да држи продавницу

са претежно текстилном робом.

Нове камене степенице из (покривене) ав-

лије водиле су на први спрат. Из ходника -

улазило се у три собе: прва десно је била про-

страна примаћа соба – салон, са два прозора и

једним балкончићем са фасадне стране: са

лијепим

старинским

намјештајем

470

– фотељама и тросједом

стила бидермајер у бордо

боји, са великим, умјет-

нички обликованим дрве-

ним столом на извлачење,

стилском креденцом за

посуђе и пиће, затим би-

блиотеком - смјеште ном у

лијепој витрини са стакле-

ним вратима, гдје се чу-

вао комплет књига Српске

књижевне задруге (на чија

издања је био претплаћен

ђед Стијепо), и друге књи-

ге. Зидови и плафон собе

били су дизајнирани раз-

нобојним стилским фигу-

Моја родна кућа

рама и линијама, а на прозорима су висиле

прикладне завјесе. Дрвени патос у соби офар-

бан је био у бордо боју, и прекривен са вели-

ким и лијепим тепихом, чије су боје одгова-

рале ентеријеру собе. Мајка ми је причала да

су послије рата, када је Тито први пут долазио

у Будву, надлежни општинари овај ћилим

узимали и користили га за маршала. На дес-

ном зиду собе висио је велики, ручно ткани

ћилим у боји који је представљао грб Краље-

вине Југославије, а на челном зиду висила је

471

прелијепа стара руска икона светог Дими-

трије, коју је ђед Стијепо донио из Цариграда.

У салону су дочекивани виђени гости наше

куће, а ту се и ручавало на Митровдан, Божић

и друге велике празнике.

Друга соба до салона, са прозором према

фасади, била је дјечја соба са два гвоздена

кревета - на којима смо спавали Стево и ја. У

соби је било огледало, ормар и умиваоник.

Трећа соба, наспрам салона, била је соба ба-

бе Кате. Баба Кате је дуго боловала, и неколи-

ко година лежала је у великом кревету, са ме-

Хотел Авала

синганом оградом. Ту се налазио стилски ко-

1976. година

мов, у којем је баба чувала пуно својих ствари:

лепеза разних величина, углавном црне боје,

472

било је више. Сјећам се њеног „вела“ од којег

сам узимао комаде да правим волеге за хва-

тање гамбора и малих рибица. Из тог комова

баба је вадила и паре којима је нас, унуке

чашћавала - најчешће по пола, или један ди-

нар: да купимо бомбоне, сладолед или неки

слаткиш. Соба је имала покретни умиваоник,

ормар и столице. На зидовима собе висило је

неколико старих икона: испод иконе Мајке

Божје, увјек је горело кандило. Мањи прозор

према башти Виловића, отац је проширио и

соба је добила више свјетлости. Из собе се из-

лазило на малу терасицу, а са ње у малу ку-

жиницу испод горње велике терасе. Кужини-

ца је имала прозор према уличици, и у њему

је била уграђена каменица са чесмом. У кужи-

ници се налазио велики котао, ограђен опека-

ма, испод којег се ложила ватра; ту се прао и

кувао веш, правила ликсија, и сапун за врије-

ме рата, када га није било у трговинама. Кас-

није су пробијена врата у дебелом зиду: мала

кужиница пре творена је у кухињу, и спојена

директно са собом. У ходнику - на првом спра-

ту (у простору испод степеништа), постојао је

камарин - спремиште са вратима.

Дрвеним скалама са првог спрата - ишло се

на други спрат, и из малог предсобља, лијево

према фасади биле су двије собе: прва десно,

473

била је пространа спа-

ваћа соба мојих роди-

теља, са четири прозора

– три према фасади и је-

дан према мору. У соби

су била два кревета, лије-

по огледало, ормар, ко-

мода и умиваоник.

Друга соба, са једним

прозором према фасади,

припадала је мојим се-

страма - Брани и Зори.

Има ла је два метална

кревета, ормар - уграђен

у зид, столић са огледа-

лом и умиваоник. У ход-

нику, поред собе, а из-

над степеништа, уграђен је био други кама-

рин - гдје су се чувале старе ствари.

У дијелу старе куће, десно од степеништа,

улазило се у трпезарију: ми смо ту просторију

звали „тинелић“. Ту је наша породица ручава-

ла и највише боравила; одавде су једна врата

водила на терасу, а друга у кухињу. У „тине-

лићу“ је био велики сто за ручавање, столице,

један мањи отоманчић. У зиду је била уграђе-

на витрина, у којој су се држали сервиси за

јело, а испод, исто у зиду уграђен – камарин.

474

Сјећам се да смо се у њега знали скривати. И

у тинелићу је на зиду висило неколико икона.

Кухиња је била доста пространа; један прозор

је био према тераси, са уграђеном каменицом

и чесмом; други-мањи, налазио се на супрот-

ној страни према кући Виловића. У кухињи је

отац пробио дебели зид према тераси, поста-

вио врата и изградио други клозет, који је јед-

ним дијелом излазио на терасу. У кухињи је

био велики шпорет на дрва, и сандук за др-

жање дрва; у зиду је била уграђена витрина

за посуђе, радни сто са столицама. На зиду је

висило неколико извезених тканина са моти-

вима припремања јела.

Терасу на другом спрату, отац је повећавао

два пута, и њоме је покрио авлију и степе-

ниште. Сјећам се великих радова и на крову:

мијењање старих греда и постављање но-

вих тигала, градње димњака, уређење

шуфита и друго.

Кућа је грађена од домаћег тесаног

камена, са дебелим зидовима. Но, упр-

кос томе, у зимским и јесењим мјесеци-

ма, када је падало доста кише, на поједи-

ним мјестима појављивала се влага, па је

отац одлучио да кућу малтерише...

Љетопис куће Лукетића написао сам са

жељом да остане забиљежено када је ђед

475

Стијепо купио и колико је мој отац Лука уло-

жио труда и средстава да кућу уреди. Но, на-

кон педесет година од смрти мога оца, са

жаљењем пишем да данас она више није по-

родична кућа Лукетића. Зашто и како се то

догодило посебна је прича.

476

XXIV

Баштина

Мој ђед Стијепо Лукетић, прије више од сто

година, купио је у Бабином долу у Будви имање

које зовемо баштина. У кући кажемо: идем у

баштину; радим у баштини; живим у баштини;

посадио сам мандарине у баштини; родило је

воће у баштини итд. Дио тог ђедовог имања,

око седам ари земљишта, добио сам у насљеђе,

и 1970. године поставио темеље за изградњу

породичне куће. Кућу смо градили Нина и ја,

заједно; помагали су нам синови Милорад и

Владимир, и уселили смо се у кућу 1995. годи-

не. Сада у тој пространој и лијепо уређеној кући,

са великом баштом - живим сам: ту проводим

старачке дане и присјећам се времена прошлог.

Кућу смо градили двадест пет година. Не-

достајало је средстава, и то је био разлог што

је изградња тако дуго трајала. Са Цетиња сам

прешао да радим у Будву 1976. године; кредит

за изгрању куће нијесам могао добити, али

сам добио друштвени стан у коме сам живио

са породицом. Тежња да изградимо кућу није

нас напуштала и, највише благодарећи Нини,

штедјели смо новац и улагали га у изградњу.

477

Кућа у Бабином долу

Тако је, у вријеме земљотреса 1979.године, на

кући била постављена прва плоча - изнад су-

терена. Користили смо тај простор за привре-

мено боравиште, одмах послије земљотреса.

У сљедећих десетак година, уз помоћ банкар-

ског кредита и уштеда од плата, успјели смо

да изградимо приземље, и да један дио про-

стора оспособимо за живљење - и да га издаје-

мо. Праву прилику да завршимо изградњу

куће добили смо продајом стана у којем смо

живјели. Сва средства од продаје стана уло-

жили смо у изградњу спрата, у постављање

крова, уређење ентерјера и опремање куће. На

478

наше велико задовољство, у јесен 1995. годи-

не коначно смо се преселили.

Будва је посљедњих година преизграђена:

зелене површине претварају се у вишеспрат-

нице - са викенд становима. Нестају маслиња-

ци; град губи препознатљиви медитерански

изглед, и ријетке су куће које имају башту.

Једна од њих – са баштом је и моја кућа.

Свијет моје баште је разнолик и богат: засаде

у башти сам својом руком посадио, и - узгајао

и сада са радошћу убирам плодове. Само три

479

воћке су старе колико и ја: нешпола, шипак и

једна неранџа (пола дивља, пола питома). У

башти имам десет мандарина (пет руских сор-

ти отпорних на мраз); десет неранџи (углав-

ном „вашингтонке“), и један лимун. Агруме

сам набавио из расадника код Метковића, и

стари су двадесет година; рађају добро; редов-

но их гнојим, окопавам и режем. Имам три

смокве - двије зимнице и једну сушелицу; јед-

ну дуњу, једну јапанску јабуку, велико стабло

зинзуле, два шипка и три коријена маслина. У

приземљу и на спрату -

тарасе су покривене са ки-

вијем и са лозом. Два ко-

ријена кивија, старих два-

десет година, сваке годи-

не роде преко педесет ки-

лограма воћа, а четири

коријена лозе, која се не

прска, редовно роде преко

сто килограма слатког

стоног бијелог грожђа. У

гајењу воћака придржа-

вам се девизе:“дај - да ти

дам.“ Башта је заштићена

густом зеленом оградом;

позади куће расте лово-

рика, стара нешпола и уз

480

кућу расцвјетала бугенвила - лила боје. Цвијеће

даје башти посебну драж: разнобојне руже, ка-

мелије, митрово цвијеће, маргарете, филан-

дрон, хортензије, мушкатле и друго мирисаво

биље - окружује кућу. Сада башту одржава

мајстор Јанош - велики љубитељ природе и

зналац баштенских послова.

Али, живи свијет баште не чине само воћке

и цвијеће. Иако је кућа близу центра града, у

њој стално или повремено бораве многе пти-

це, а неке ту и гнијезда савијају:

врапци су стални становници и

посјетиоци овог зеленог гаја; ко-

совци и дроздовци живе ту преко

цијеле године; ту су петерош, сје-

нице и грлице. Зими су у башти

481

стални гости финкићи, а у прољеће чује се глас

славуја и гарделина. Сазрело грожђе, киви и

јапанске јабуке радо посјећују вране. Моји уну-

ци, када бораве у Будви, највише пажње по-

свећују тражењу корњача и јежева који се скри-

вају у густој зеленој огради.

Сваки дан сам у башти: обилазим засаде,

пратим раст новопосађених воћака и цвијећа;

разговарам са биљем; скидам суве и болесне

листове; берем и једам сазреле плодове – у

башти се осјећам спокојно; ту доживљавам

себе као дио природе коју човјекова „цивили-

зацијска“ рука није још „дотакла“.

Завршавам причања са „Баштином“. Напи-

сао сам дио мојих сјећања и успомена из дје-

тињства и дјечашства, да мојим синовима и

482

њиховом потомству оставим запис о нашој

породици: да се не прекида генерацијска веза

у породици; да не забораве одакле су, гдје су

им коријени; које смо вриједности вољели и

поштовали; како смо живјели; што смо нас-

лиједили, а што сами створили. Да се чува

баштина! А што је за мене баштина?

Баштина је имање које насљеђем прелази на

потомство, као очевина и ђедовина. Од очевине

и ђедовине наслиједио сам не мала материјал-

на добра; она су нашој породици помогла да ду-

гогодишњим преданим стручним и научним

Зинзула

483

Будва (крај

радом осигурам породици пристојан живот и

шеснаестог вијека)

сигурност; она помажу и мојим синовима у њи-

ховом животу и послу.

Ипак, вриједност мог насљеђа највише мје-

рим именом и презименом добијеним од оца

Луке Лукетића и мајке Драгице Лукетић,

рођене Вуковић. Тај породични печат, препо-

знатљив по добром имену, са одговорношћу

носим више од осамдесет година: то је та ду-

ховна баштина коју предајем свом потомству.

Будва, новембра 2010. године

ЛУЈО

484

Лукине приче

485

I

Путовање кроз време

са капетаном Смитом

„Капетане спремни смо да испловимо.“

„Да ли сте проверили једра и залихе хране:

чека нас дугачко путовање, па не би било по-

жељно да гладујемо“ рече капетан Смит. Капе-

тан Џејмс Смит је авантуриста, који је путовао

по целој Европи. Сада га чека пут до Јапана! Би-

ла је 1640. година, и у то време путовање до Ја-

пана је било много теже него у данашње време.

Када је Санта Марија (брод Капетан) испло-

вио из луке на путу за Трст, капетан је већ по-

чео да размишља унапред, и трудио се да за

себе и своје људе предвиди све будуће путеве

караванске. Одмах је о томе обавестио свог

поткапетана, који је то проследио осталима.

Задатак је био - капетан и његови морна-

ри ће путовати бродом до Аустра-

лије, и онда се пребацивати кара-

ванима са једног краја на други. У

међувремену ће правити кампо-

ве и остављати понеког од својих

људи тако да би знали куда да се

врате. После дугог и исцрпљујућег путовања,

487

уморни морнари су морали да стану да се

одморе.

„Капетане копна нема нигде на види-

ку“! најави поткапетан.

„Онда ћемо морати да наставимо

без одмора“...

Тако и учинише. Морнари су би-

ли уморни, а капетан забринут и

збуњен: зашто нема Аустралије!

Данима су пловили, и данима је

Капетан прорачунавао када би тре-

бали да стигну у Аустралију.

„Капетане Смит брзо, да видите!“ Капетан

приђе и указа се „рајско“ копно: Аустралија.

Санта Марија уплови, и посада се искрца. На-

жалост, њихова срећа је кратко трајала. Капе-

тан је наредио да преместе место пристајања

због љутитих и ратоборних домородаца који

су представљали велики проблем. Док су

тражили ново место за пристајање десила се

чудна ствар: ветар је почео да дува, и таласи

су постали све јачи и јачи. Одједном, цео

брод поче да се врти, и да га узаврела пучина

усисава у „временску рупу“. Нико на броду

није знао шта се дешава, чак ни капетан

Смит. Већина чланова посаде је пала у не-

свест, а остали су нестали: упали у погрешну

временску зону!? Они који су се освестили,

488

пробудили су се у кабинама прекоокеанског

брода. Пошто су били гусари, они су извади-

ли мачеве и дивље почели да лупају собе и

ходнике. Када су дошли до главне палубе ка-

петан Смит их је смирио – јер се распитао и

сазнао где се налазе...

„Молим, ви кажете да сам ја луд; не, не, не

- ви сте ти који су попили мало више рума,“

бучно је протествовао Капетан према тури-

стима. Капетан се убрзо вратио својој посади,

која се већ сликала са туристима - и тако за-

рађивала паре. Пошто се то догађало у са-

дашњем времену, све је то било необично но-

во за њих. Један туриста је почео гласно да се

смеје гусарима, па су га они бацили са бро-

да. Због тога су ухапсили подкапетана, а

капетана Смита су поставили

за главнога капетана брода!?

Смит није знао што да ра-

ди, али је сазнао да у ба-

ру има пуно рума.

Одмах је отишао по

„мало“ рума, али

му бармен није

дао да пије, с об-

зиром да је био

на дужности. После са-

мо неколико сати, капетан је

489

променио путању брода - за Јапан; а брод је

требао да иде у Турску...

Рђа (гусар) је мало више попио и бацио фла-

шу у главни мотор, који је покретао брод. То

је натерало капетана да користи споредни мо-

тор, због чега је брод ишао знатно спорије.

Рђу је полиција, која је била дежурна на бро-

ду, закључала у његову собу. Како су дани

пролазили, гусари су правили све више и ви-

ше непотребних проблема, као изазивање ту-

ча и бацање људи са палубе. Брод је замало

стигао у Јапан - кад се појави прави капетан и

запази да иду у Јапан а не у Турску. Да не би

изазвао катастрофу, он тајно смакну капетана

Смита и преузе контролу над бродом. Поли-

ција је, затим, бацила капетана Смита у воду,

а са њим и његову посаду... Десило се исто као

и пре: одједном посада Санта Марије нестаде

из садашњег времена, и створи се у Јапану у

години 1640! Тако се заврши прича о путо-

вању нашега капетана Смита и његове посаде.

490

II

Short History of The Banana:

Why did it Split

Meet Jim the monkey at the central park zoo,

every day he is visited by many kids and off ered

bananas and other candy. You may be wondering

how is this relevant to the story of a poor

banana getting split in half and then

dipped in ice cream.

One sunny morning Jim was sleep-

ing under the tree when all of a sud-

den he heard a stampede of little

kids running to see him. As a mon-

key in a zoo seeing people stare at

you becomes a habit, but Jim just

couldn’t bare watch how people

threw their bananas in the garbage bin. He

thought to himself, what else could I do except

yell at them and make them run home and cry.

Finally he got an idea he would turn to the MU

the monkey union, they for some reason didn’t

let him join but he had the right to attend some

discussions. That Friday he brought up the point

and insisted on a change to take place. The mon-

key union came up with a monkeyliciouse idea

491

they would hire their market observers to go in-

to local restaurants and raid the kitchen of any

meals that include bananas. They came back with

nothing. They called the best cook they cook they

had Monkey Oliver He told them he couldn’t use

the banana in any meal other than the banana

supreme a 2-meter tall edible banana cake. Jim

was unsatisfi ed he went back to his exhibit and

sat there playing with a banana. Then out of no

were a banana fell on his head and split in half.

To add onto Jims problems spoiled kid threw ice

cream at him and luckily it landed on the banana.

Jim quickly got a plate and put the banana in it.

Immediately he went to the Mon-

key union and told them that he

made up a new meal called

the banana split. A mon-

key made the banana split,

who would have guessed.

492

III

Slip And Slide

“This is Raymond Gloss reporting from the

region of central China, people are slipping and

falling all over the country and the rate of in-

jured people has gone up by 10%. Apparently

the people think that they have passed the eco-

nomic crisis, that is true but surely they won’t

pass the slip and slide crisis. “That was all from

today’s news, thank you for watching and stick

with CNN”. As a local Chinese person ob-

serves the News he writes on a piece of

paper “

” translated

to “foolish people they don’t know what

they are talking about”, he sticks the note

on the T.V and leaves. The next day that

same man is passing through a shopping

mall and didn’t read the sign which clear-

ly said caution wet fl oor The man slipped

and slid down the halls on his way he

scooped up many other people and

had some sea weed on his face from a

snack previously held by a child, That is the

fi rst of many stories.

493

Ching Pao thought that he could run through

the halls of the Sushi Bar the fastest so he raced

a couple of other dare devil racers and won all of

the races. During the break of this sushi running

marathon an innocent cleaning lady swept

the fl oor and put the sign the wrong way.

When Ching Pao started running he couldn’t

get the grip on the wet fl oor and ended up as

a giant sushi.

Lao Ming a professional sumo wres-

tler came to wrestle in China as part

of the Sumo association Promotional

tour. He weighed 450 kilograms and

could barely walk. On his way to the venue he

had to pass an alleyway that had tiles and paint-

ings on the side as a tribute to Chinese painters

it was called the hall of Great art. It is at a steep

angle so that might have caused the fall but still

Lao Ming walked down the hall when all of a

sudden a person wanted his autograph. Lao

stopped and sighed the young man’s paper. Mean

while he lost balance and started rolling down

the hill he squished a few people and got badly

bruised.

Those events were shown worldwide and have

hopefully helped raise global awareness about

the importance of signs.

494

IV

Pursuit of The Toxic Gas

“Come on, hurry up we don’t have much time

until the scientist call the security,” said Fernan-

do Larders, as he was making his way behind his

partner Cody. These two men were paid robbers

and were sent on a mission, it was to steal the

plans for a new type of gas that could put 100

people to instant sleep.

They were highly paid but had a huge

risk, fi rst they could get caught and then

held in prison for a lifetime, second

they could be killed by some of the

dangerous obstacles they had to pass

in order to infi ltrate the scientist head

quarters. “We have a security breach in

sector 2198, it’s a red alert” announced a

man over the PA, meanwhile the securi-

ty had called the police and they were

lining up in front of the building.” We

have to make this if we don’t we are broke we

won’t have any money and will be all injured in

jail” said Cody, “yeah we better make it work,

now keep quiet and get us a clear passage way to

the car”. Swoosh, boom and the squeaking of the

495

jeeps tiers that’s all that was herd. Nobody saw

anything from the smoke bomb that they threw.

Once again Cody and Fernando Lueders made

it only this time they had policemen aft er them.

Bullets were fl ying through the air some even hit

the reserve tier on Cody’s jeep and Fernandos

bullets even got to the tiers of the police cars.

They caused complete chaos at the research cen-

tre and the nearby streets.

“Boys this time they got

away but they also left

some tracks, someone go

and pick that up and read

what the note says “. The

note was written in bad

handwriting so it took some

time to decipher the note said:

We kidnapped the scientist called Dr

Stewart Raven, head of the sleep gas project he

is now our hostage and we would trade him for

the sum of 22 million pounds. Yours truly Fer-

nando and Cody. That was a thing that they al-

ways left aft er a crime, yours truly, they will love

me when I arrest them, that’s what chief of po-

lice Rex always said.

Time passed and still nothing until the Wednes-

day aft er the robbery chief Rex was watching T.V

when the breaking news just showed up. The

496

news was about Fernando and Cody, like a dart

Rex ran out grabbed his gun and manned up his

squad of special forces they quickly sat in the

van and drove to the nearest air field were they

took off in a big airplane it was like a AIR

FORCE 3, they flew to a small village

in Afghanistan and made a temporary

base there.

After days of hard work they lo-

cated the two robbers they were at

the firearms market located at a

height of 2500 meters. All of

the squad was disguised as

terrorists and robbers to avoid

any miniature scale war, since

there was an estimate 56 ene-

mies that they would have to take

down. Among those terrorists was

Rex he got separated from his team

in order to save the doctor.

In the corner of his eye Cody saw that

Rex had a military gun and immediately held a

gun out towards the doctor. Now even the other

terrorist became suspicious and what Rex hoped

to avoid became reality. Bullets were exchanged

on both sides a Rex along with the professor was

caught between both of the sides. In all of that

mess the doctor got shot and was escorted to the

497

helicopter. The doctor barely made it alive to the

nearest village where they treated his wound.

Rex and his team won the battle but had lost two

very loyal teammates. During the battle the

sleeping gas started escaping, slowly men on

both sides started to fall asleep until only a few

were left an they had gas masks. Commander

Rexes men were brought to helicopters and es-

corted back to the base. While Fernando and Cody

were left in the mountain top among the other

smugglers and robbers.

498

V

An Old Office Chair

“Dad, dad, dad look at this offi ce chair,” shout-

ed a little boy to his father “ you should put it in

your new offi ce”. “Sure thing son, that’s going to

be my special director’s chair”.

From what you just may have heard you might

think that I am a normal old offi ce chair well I’m

not if you listen to my story you will see why I’m

not a regular chair.

Ah, I can still remember the smell of fresh new

leather in the small chair shop. It was the year

1980 I was so young and good looking, I had the

latest design with leather cushions and

armrests the rest was the fi nest wood. On

the 23 of April 1980 a young man came

in to buy me or as I later found out for

his boss. I stood knowing that I was a

one o a kind; I was hoping that the presi-

dent would buy me but my dreams were

shattered for now. The man drove me

from the small shop in London to the

airport. They loaded me onto an air-

plane and I was sent to the USA. As I later found

out I was being sent to Washington D.C for the

499

current president Ronald Regan to sit on me. I

stayed there for years and years until in 1990

when Gorge H.W Bush became the president and

ordered for me to be restored and sent to the

queen of England as a gift from Ronald Regan

and George H.W Bush.

“I remembered how bad i felt when left by my

beloved Queen Of England, she loved me but

her family thought that I was unsuit-

able for a queen, they said I was to

business like” They threw me out

and left me to rot in a cellar of the

queens old townhouse. Then it

was old but by the time I saw

light again it was like being re-

born. Anyway I was about to be

swept way in a few days when luck-

ily these fi ne fellows called James and

Andrew if my memory suits me well, they

took me and restored me. They added some new

features like going up and down and being able

to lean back. I was ecstatic, they loved me and

never threw me away, unlike those rich ungrate-

ful politicians.

500

VI

The Story of How I Got My

Super Powers

This is a story about Zeke a 12-year-old boy

who has no idea what is about to happen to him.

As he was walking home from school, he came

across a dark alleyway; he never really looked in-

to it. As soon as he looked into the alleyway a dark

and mysterious fi gure jumped out and grabbed

Zeke by the collar and muttered some-

thing. The only words that Zeke was

remembered were “in a week time”.

Once the mysterious person let

go of him Zeke ran home as

fast as he could. He waited

and a couple of days passed,

Zeke and kept quiet about

the incident still nothing hap-

pened. That same day Zeke when out-

side to take out the garbage when all

of as sudden a white van approached

him the doors opened and boom. The

next thing Zeke remember was waking

up in a type of prison cell except it was much

larger. “Help, help” no one heard him; a

501

minute or so later two scientists entered and

turned on the lights. The room was much larger

then he had guessed it was some sort of ware-

house. “Hello Zeke you have been chosen by the

superhero program of the “advanced research so-

ciety”. As my colleague had mentioned we are the

advanced research society and our main goal is to

create a super hero, because our rivals the mas-

ters of doom association have already made a su-

per villain”. Zeke was too scared to talk or to give

any type of signal that he understood. The scien-

tists walked up to the unusual dentist chair and

started attaching some sort of medical equipment;

it looked as if they were preparing for a surgery.

“Now if you’re ready we would like to start the

tests and if possible the actual super hero trans-

formation”. Zeke really had no choice so he just

did as he was told. First they injected black

liquid into his right arm, and then they

injected some white liquid into his left

arm. Once they fi nished with that Zeke

could not feel his arms and he started

fainting. While unconscious Zeke had

undergone a transformation process

into a super hero which he had no clue

about. Later he woke up back in his

cage only this time he felt much stronger

and had an idea of what he should do next.

502

First he found a pencil in his pocket and started

planning his escape plan. It was simple but could

work his idea was to break the window and jump

out of it, the rest would be improvisation a task

that requires you to think as you go. He put his

plan into action, it worked up until he found out

that he was at the tallest building in the city and

the thing he thought was a warehouse was just a

fake wall that looked far but were very close. He

did something unexpected he jumped out the win-

dow, but to his amazement found himself flying

over the rooftops of a place unknown to him. The

more he flew he found out it was the industrial

part of the city in which he lived in. He flew into

the suburbs and there found his house he landed.

He called his mom and told her his whole story,

but as expected she didn’t believe him, not one

single bit.

503

Рекли су…

„Доживљена из визуре младог човјека, пуног заноса,

тежњи и борбе тадашњих генерација, а писана с искуством

каснијих, посве другачијих друштвено и политички потпуно

измијењених времена и околности, књига „Записи из Русије“

у својој основној поруци носи идеју о успостављању бољег,

праведнијег живота међу људима, о друштвеној једнакости,

правди и слободи за све људе овога свијета, како каже њен

аутор. (...)

Готово да импресионира духовна радозналост, потреба и

снага за сазнањима и знањем из тог бољшевичког соцреали-

стичког времена, уздигнута, рекло би се, над материјалним

користима. У томе и јесте сва некадашња снага и величина

тог времена Русије које се врло живо и убједљиво сјећа и

Мирослав Лукетић. Он то своје доживљено искуство нуди

данашњем обезличеном, духовно посусталом, материјали-

стички посувраћеном, постсоцијалистичко-комунистичком

времену.“

(Бошко Богетић, ријеч на промоцији књиге

„Записи из Русије“ одржане у Будви 23. децембра 2002. године)

505

„Миро Лукетић је, очигледно, увијек био човјек акције и

човјек вјере у нешто. „Записима из Русије“ он настоји да

пронађе саговор између својих младалачких заноса и беспо-

говорне вјере једнога времена и, с друге стране, древне,

хришћанске вјере својих предака. Зато се дискретна сјенка

Митровдана увијек надвија, са „будванске банде“, над ње-

говим сјећањима, откривајући и то на који начин је аутор

нашао пут „помирења“. Али, некадашња вјера, сигурно се

не заборавља лако – о томе изузетно рјечито свједочи и ова

књига. (...)

Покренута властитом професијом и одиста уживајући у

казивањима мога драгог суграђанина Мира Лукетића, ја

сам, ипак, нашла у књизи свог омиљеног јунака, боље рећи

резонера, једну ироничну фигуру која успјева да приземљи

догме и „лажне религије“, да свему да једну људску, често

хуморно интонирану димензију. Ријеч је о Мировом оцу,

мудром и стаменом Луки Лукетићу, који је остао глув за

утопије једног времена, али који је изузетно пажљиво

ослушкивао жеље и снове своје дјеце и није им се супрот-

стављао иако сам, у њих није вјеровао. Довољно је било да

каже: „Замисли Дано каква благодет, у Русији вреле воде

колико хоћеш и бесплатно.“ Али, дјеца ријетко осјете да су

их родитељи на свој начин опоменули, рецимо „полили во-

дом“. Такав резонер у стању је да каже и овако: „Лако је на-

ма, имамо Стева, капетана наше војске, ако дођу Американ-

ци ту је Петар, а ако дођу Руси ту је Миња, њихов капетан.“

И да се, на свој начин, свима доброћудно подсмијехне.

506

На крају, убијеђена сам да је Миро остварио обећење дато

породици – да у времену новог и отуђеног начина комуни-

циранја, остави приповијест какву су некада дједови унуци-

ма остављали.“

(Божена Јелушић, ријеч на промоцији књиге „Записи из Русије“ одржане у Будви 23. децембра 2002; Побједа, бр.13311, 4.јануара 2003. године)

„Драги Мирославе,

Прочитао сам од речи до речи твоју књигу ЗАПИСИ ИЗ

РУСИЈЕ.

Мирославе, брате, ова књига је својеврсно ремек-дело.

Јединствено, по изузетности садржаја и лепоти књижевног

израза, доиста, књига је вечита. Њом си исказао како доживље-

не године младости, тако и човечност, узвишену и блиставу.

Већ од првог записа да је књига Твоје лично и породично из-

дање, Ти си се уздигао момачки. А колико си смирено бесе-

дио, без јарости и гнева причао и о мучним тренуцима, одсуд-

ним данима, и годинама неизвесности, то је поучно. Између

доста одлика Твоје књиге три ћу изричито споменути:

- Написана је историографским поступком, у свему по

научном мерилу;

- Написана је књижевном обдареношћу као што роман

слови беседом, заиста да се сврста у лепу књижевност;

- Написана је мудрим сједињавањем оданости завичају и

љубави према Русији.“

(Писмо академика др Влада Стругара аутору књиге „Записи из Русије“,

Београд, понедељак, 12. јануара 2004.)

507

У причама Мирослава Лукетића, осјећа се незлобива при-

ча племенитог човјека и грађанина, прича искрена, присна,

која управо зато и плијени. На његошевски стих да „лафу

трудно изаћ‘ није из грмена великога“, лако можемо надове-

зати парафразу да „писцу трудно изаћ‘ није из човјека вели-

кога“. А Мирослав управо и пише са тим људским параме-

тром, искрено, чувајући људе око себе, показујући њихову

љепшу и бољу страну, јер је и у животу, и у литератури на

страни човјека и његових правих вриједности.

У његовим приповјеткама, као у калеидоскопу, промичу

бројни ликови из његовог града, домаћи и страни, описује се

како се живјело, какви су били људи, шта су жељели и воље-

ли. У свему томе избија јасна жеља аутора, његова порука о

потреби за неким бољим друштвом и вриједностима. (...)

Мирослав кроз ову књигу наступа као свједок једног време-

на и то искрен и поуздан, којем се треба и мора вјеровати, што

импонује током читања његових прича. Наглашеном људско-

шћу плијени и приповијетка о Јову Вуковићу, њиховом рођа-

ку у италијанској војсци, који је дошао код својих, у кућу Луке

Лукетића да их сачува у ратном невремену, да би његови по-

том донијели грумен паштровске земље на гроб у Италији.

Од занчаја је такође што Мирослав врло детаљно даје опи-

се старих кућа прошлог времена, често и детаље, тако да ова

његова кућа представља литераризовани етнографски музеј,

те би могла и да стоји у неком таквом музеју, као докумен-

тована богата грађа.

У истом контексту, Мирослав до у детаље описује и бројне

дјечије игре свога времена, које је данас највећим дијелом

508

прекрио вео заборава, па је и због тога његова књига драго-

цјена, као шкриња која чува различите обичаје и етнографске

цртице.

Свакао, Мирослав у књизи на више начина одаје пажњу,

прави књижевну химну мору, поред којег је растао, и из књи-

ге се у њега претаче снага, а све уз описе своје Будве, град-

ских улица, родне куће.

Имајући у виду све параметре ове надахнуте и топле књи-

ге о својима, о Лукетићима и њима блиским људима, као и

о Будви, родном граду, може се с правом устврдити да је Ми-

рослав Лукетић сачинио литерарни времеплов као документ

читљив, и привлачан за пасиониране читаоце.

(Проф. др Драган Копривица, на промоцији књиге

Ђедова причања и унукове приче, Будва, 6.мај 2011. године)

509

Биљешка о аутору

Мирослав Лукетић, рођен је у Будви 1927. гдје је завршио

основну и грађанску школу. У СССР-у матурирао и завршио

Артиљеријско училиште 1948; у Београду дипломирао на

Филозофском факултету, 1959; докторирао у Прагу 1971; ви-

ши научни сарадник, савјетник. У Националној библиотеци

Црне Горе на Цетињу, радио као руководилац одјељења и

помоћник директора 1960-1972; директор Културног центра

у Будви 1972-1976; директор Историјског архива Будве од

оснивања до пензионисања 1976-1993. Учесник НОР-а; офи-

цир Совјетске армије 1948-1957. Признања: Орден заслуга за

народ, Медаља 70 година Великог отаџбинског рата, Награда

ослобођења Будве, више повеља и признања. Говори руски,

служи се италијанским, чешким и енглеским. Радећи у ЦНБ

дао значајан допринос развоју модерног библиотекарства;

један је од иницијатора формирања Салона „13 новембар“. У

Будви: развио издавачку дјелатност, формирао „Медитеран“,

организовао друштво „Кањош“, унаприједио рад Библиотеке

и Модерне галерије, формирао галерију „Санта Марија“. Је-

дан је од организатора „Игара Југа“ и фестивала „Дани музи-

ке“. Својим радом допринио да Будва постане значајан кул-

турни центар у земљи. Организовао и афирмисао рад Архива

Будве; иницирао формирање Љубишиног спомен дома. У на-

уци, библиотекарству, архивистици и информатици вршио

511

одговорне функције: предсједник Друштва библиотекара и

Друштва архивских радника Црне Горе, предсједник Савеза

архивских радника Југославије, члан савјета СНТИЈ-а, члан

Комисије УНЕСКА, делегат РСИЗ за науку и др. Аутор је на-

учних пројеката: Црногорска библиографија 1494-1994; Из-

давање извора за историју Црне Горе; Научно-информатив-

ни систем ЦГ (коаутор). Био је члан редације Енциклопедије

Црне Горе. У научној и стручној периодици објавио више од

сто прилога из културне историје ЦГ и завичајне историје.

Уредник је и покретач више монографских и периодичних

издања: „Приморске новине“, „Паштровски алманах“, „Мати-

ца Боке“, „Баштина и др. Као аутор написао и приредио више

од тридесет посебних издања: Будва, Свети Стефан, Петро-

вац, 1966; Књижевни часописи ЦГ, 1871- 1891; Казивања о

прошлости, 1988; Стефан Митров Љубиша-биобиблиогра-

фија, прилози, 1988; Туризам у Будви 1918-1941; Крсто Ива-

новић: Драме и писма 1996 (коаутор); Серијске публикације

Црне Горе 1835-1985 (коаутор); Средњовјековни статут Буд-

ве, 1988. ( коаутор); Ко је Ко у Црној Гори,1993, (три издања,

коаутор); Поменик Паштровића, 2000; Записи из Русије, 2002;

Чеси у музичком животу Црне Горе, 2005; Др Мирослав Лу-

кетић, Биобиблиографија, 2007; Чешка и Црна Гора књ. II,

2009; Дједова причања и унукове приче, 2012.; Споменар по-

родице Лукетић, 2012. и др.

512

Ријеч издавача

Уважаемый господин Лукетич,

Позвольте пожелать Вам оптимизма, хорошего настроения,

счастья, творческих успехов и новых свершений!

С днем рождения девяностого!

Поштовани господине Лукетићу,

Дозволите да Вам пожелимо оптимизам, добро располозење,

стваралачке успјехе и нове иницијативе!

Срећан 90. рођендан!

Дочекати 90-ту, испуњен, оставрен, срећан је велики

животни добитак о којем многи сањају данас у брзини и

непроживљености живота. Нажалост, по многе - само одлика

бесмртних. Наш цијењини др Мирослав Лукетић, Будванин,

Паштровић је већ овјенчан вијенцем бесмртности и не мора

бринути.

Иако су се времена мијењала, људи и системи се

смјењивали, па времена чинили другачијима, различитима,

ипак се ни град, а још мање држава, нису одужили једном

оваквом Човјеку и ствараоцу за све што је урадио и даривао

друштву у насљедство духовно. Увијек су нека „друга“

времена, неусловна да се бавимо правим вриједностима.

513

Стога је ЈУ Народна библиотека Будве, поводом 90 година

живота и 60 година стваралаштва, у намјери да овај

величанствени јубилеј овјековјечи, одлучила да објави књигу

Записи и причања која обухвата Лукетићеве биљешке,

казивања и сјећња о дјетињству и дјечаштву, штампане

раније као „Записи из Русије“ и „Ђедова причања и унукове

приче“. Надахнуто, топло, сјетно и нестварно лијепо, чаробно

у данашњем амбијенту дјелују Лукетићеве приче које осим

побројаних љепота носе и сентименталну ноту припови је-

дања која ће сваког, ама баш сваког таћи у срце. Да! Срдачност

нам је пријеко потребна, да бисмо опстали као људи. Такође,

многе заборављене детаље о играма негдашњих Будвана, о

изгледу кућа пашторвских и будванских породица, о обича-

јима и сличном, сачуваће Записи и причања од заборава, и

тако поред посебне литерарне вриједности, за нас и будуће

генерације остаће као вриједан и важан друштвени и

историјски документ.

За ово, јубиларно издање урађене су мале допуне у тексту;

наиме, објављеном тексту „Записа из Русије“ додат је Епилог

II, док су „Ђедовим причањима и унуковим причама“ додате

још двије кратке приче: Сукоб на Шкољу и Митровдан – а све

то под новим „кровом“ Записа и причања.

Др Мирослав Лукетић би и данас, као некада, као и увијек

уосталом, могао бити примјер свима како се, упркос животним

недаћама, упркос плимама и осјекама друштвено-политичког

мора, упркос временима и постулатима и захтјевима актуелног

тренутка – изграђује и формира друштвено-одговоран грађанин,

свјестан и савјестан, толерантан, трпељив, помирљив… ерудита,

514

интелектуалац испред свог времена, увијек оптимистичан, ведар и енергичан са непоколебљивим ставом и бескрајном

љубављу према својој породици и родном крају. Стога, није

претјерано рећи да је господин Мирослав Лукетић одавно

институција у овом граду, у овој земљи, па и шире.

ЈУ Народна библиотека Будве дугује му посебну захвалност

за несебичну помоћ у њеном развоју и најсрдачније честита

др Лукетићу оба јубилеја - 90 година живота и 60 година

стваралаштва уз најљепше жеље за добро здравље до наредног

јубилеја.

515

Садржај

На пјену од мора

5

Записи из Русије

7

Након педесет година

9

За Београд, децембра 1944

13

У Војној академији, јануар-април 1945

25

Возом из Београда за Русију, априла 1945

29

Кострома 1945 - 1947

41

Одеса 1947 - 1948

75

Павлоград, 1949-1950

113

Енгелс, 1950-1951

145

Сизрањ 1951-1952

163

Татишћево, 1952-1957

179

Повратак у Југославију, августа 1957.

231

Епилог I

243

Епилог II

247

Ђедова причања

и унукове приче

Лука и ја

251

Мирова причања

253

Винчерстерка моје бабе Станице

255

Апровизација

265

Сломљена демижана

275

„Она“

283

Радост

291

Шунка

299

Мина

307

Изненађење

313

Тајне једног кућишта

319

„Напредак“

333

Амајлија

345

Сукоб на „Шкољу”

355

Митровдан – моја слава

359

Ујчевина

375

17. април 1941.

385

Јулски дани

393

Запис о ђеду Јову

407

Игре мог дјетињства

419

Море и његове чари

435

Заноси лова

443

Пјесма

451

Улицом мога града

457

Кућа у којој сам се родио

469

Баштина

477

Лукине приче

485

Путовање кроз време

са капетаном Смитом

487

Short History of The Banana:

Why did it Split

491

Slip And Slide

493

Pursuit of The Toxic Gas

495

An Old Office Chair

499

The Story of How I Got My Super Powers

501

Рекли су…

505

Биљешка о аутору

511

Ријеч издавача

513

Наслов

ЗАПИСИ И ПРИЧАЊА

Аутор

Мирослав Лукетић

Издавач

ЈУ НАРОДНА БИБЛИОТЕКА БУДВЕ,

Жртава фашизма бб, Будва

За издавача

Мила Баљевић

Главни и одговорни уредник

Мила Баљевић

Уредник издања и лектор

Станка Рађеновић Станојевић

Илустрације и корице

Владимир Лукетић

Дизајн и припрема

Мијо Марјановић

Александар Петровић

Штампа

Голби Принт, Подгорица

Тираж

200 примјерака

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-9780-2-0

COBISS.CG-ID 33477136