МИШО ГАЋИНОВИЋ

ТРАГОВИМА ЉЕПОТЕ

(есеји)

МИШО ГАЋИНОВИЋ

ТРАГОВИМА

ЉЕПОТЕ

(есеји)

ЈУ Народна библиотека Будве

2017.

Издавач

ЈУ НАРОДНА БИБЛИОТЕКА БУДВЕ,

Жртава фашизма бб, Будва

За издавача

Мила Баљевић

Директорица

Уредник и лектор

Станка Станојевић

Слика на корицама

Новица Ковач

Дизајн и припрема

Александар Петровић

Штампа

Голби Принт, Подгорица

Тираж

300 примјерака

САДРЖАЈ

Захвалница 7

Напомена 9

ПРЕДГОВОР

11

I ПРОЗАИСТИ

25

УЗВИЦИ У „НЕЧИСТОЈ КРВИ“

БОРИСАВА СТАНКОВИЋА

27

„НИЈЕМИ ЈЕЗИК“ У „НЕЧИСТОЈ КРВИ“

БОРИСАВА СТАНКОВИЋА

35

ИВО АНДРИЋ

47

II ПЈЕСНИЦИ СА БАЛКАНА

51

ПОЕТИКА ПЕТРА ДРУГОГ ПЕТРОВИЋА ЊЕГОША

53

ЈЕДАН СРПСКИ МОДЕРЕРНИСТА

59

ПЈЕСМЕ АЛЕКСЕ ШАНТИЋА

63

ПЈЕВАЊЕ АУГУСТИНА ТИНА УЈЕВИЋА

67

ЕСЕЈ О ПЈЕСМАМА БРАНКА МИЉКОВИЋА

71

ВАСКО ПОПА

81

О ПЈЕСМАМА АЛЕКСНДРА ИВАНОВИЋА

87

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

О КЊИЖЕВНОМ СТВАРАЛАШТВУ

ДУШАНА РАДОВИЋА

91

III ПЈЕСНИЦИ СА СТРАНЕ

97

ПЈЕСМА СПОКОЈАН ЧОВЈЕК, АНРИЈА МИШОА

99

ПЈЕСНИШТВО ЧЕСЛАВА МИЛОША

101

ЧАРЛС БУКОВСКИ

109

ПОЕТИЧНОСТ СВАКИДАШЊИЦЕ

У ПЈЕСМАМА АЛЕНА ГИНЗБЕРГА

115

Цитати 123

Захваљујем се Градској библиотеци Будве

која је прихватила, па штампала ова виђења

стваралаштва поједининих књижевних

умјетника!

~ 7 ~

Напомена

Есеји: Узвици у „Нечистој крви“, Борисава Стан-

ковића и Нијеми језик у „Нечистој крви“, Борисава

Станковића прихваћени су на Филозофском фа-

култету у Сарајеву осамдесетих година прошлога

вијека као оригинално виђене стваралаштва овога

писца од др Милоша Ковачевића који је на групи

српскохрватски језик и књижевност тада предавао

лингвостилистику.

Есеј О књижевном стваралаштву Душана Ра-

довића озваничен је на Филозофском факултету у

Никшићу код др Загорке Калезић која је предавала

методику српскохрватскога језика на овоме факул-

тету деведесетих година прошлога вијека.

Остали есеји из ове књиге објављени су на тала-

сима Радио Будве у емисији Поетски тренуци, деве-

десетих година двадесетога вијека.

Ово је њихово прво штампано издање.

Мишо Гаћиновић

~ 9 ~

ПРЕДГОВОР

1)

Наслов књиге Траговима љепоте указује на

њен основни циљ који је Миша Гаћиновића

водио при писању – покушати проникнути у

есенцијално средиште писане ријечи из које-

га настаје умјетнички текст као универзална

естетска вриједност.

Што се тиче композицје књиге, она је по-

дијељена на три цјелине.

У првој аутор пише о прозаистима Бори-

саву Станковићу и Иви Андрићу.

У другом дијелу, како у поднаслову на-

глашава, писац пише о пјесницима са Балка-

на: Петру II Петровићу Његошу, Јовану Ду-

чићу, Алекси Шантићу, Тину Ујевићу, Бранку

Миљко вићу, Васку Попи, Александру Ивано-

вићу и Душану Радовићу.

У трећем поглављу Пјесници са стране,

предмет Гаћиновићевих промишљања су пјес-

ници: Анри Мишо, Чеслав Милош, Чарлс Бу-

ковски и Ален Гинзберг.

~ 1 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Када се ова књига покуша жанровски одре-

дити, мишљења смо да је најближа есејистичкој

критици зато што есеј о књижевности у мон-

тењевском смислу, у себе укључује тродјелну

димензију: есејисту научника, па филозофа и

умјетника са пречишћеним стилом.

Есејистичка критика подразумијева ис-

преплетеност књижевно-критичких гледишта

која у себи носе научно у којему имамо зна-

тан уплив субјективнога става. Стога би се за

књигу Траговима љепоте могло рећи да је скуп

текстова са предзнаком есејистичког штива

које титра између анализе књижевнога текста

и емотивнога есејистичкога манира који је

одредио писце и пјеснике у Гаћиновићевом

књижевно-читалачком миљеу.

Имајући у виду чињеницу да је Мишо Гаћи-

новић, прозаиста и пјесник, сасвим је логично

да се та његова изворна вокација одсликава у

његовим књижевно-критичким анализама које

објављује у књизи Траговима љепоте.

Гаћиновић је Борисаву Станковићу посве-

тио два занимљива есејистичко-критичка огле-

да у којима је много ближи књижевној критици,

него есејистичкој мисли. Њему су занимљиви

Узвици у Нечистој крви Борисава Станковића

јер им умјетник даје изразиту предност над

~ 1 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) осталим језичким средствима у дијеловима

романа када се дешава заплет трагедије, и њен

раплет. Минуциозном анализом семантчке

димензије узвика као језичкога средства коме

Борисав Станковић даје посебну вриједност,

Мишо Гаћиновић уочава моћ и раскош узвика

у текстури Нечисте крви. Он прати како узви-

ци покривају романеску амплитуду која се у

роману креће од идиле породичнога живота,

до породичне трагедије на његовоме крају, са

основним поетским императивом да узвик

најбоље у овоме умјетничкоме дјелу одсликава

душевна стања главних јунака.

У другоме есејистичком огледу посвеће-

номе роману Борисава Станковића, Није-

ми језик у Нечистој крви Борисава Станко-

вића, ослањајући се на термин нијеми језик из

књиге Едварда Хола, Мишо Гаћиновић нас

упућује на поједина мјеста у роману која на

најубједљивији начин потврђују чињеницу

колико се „песник старога Врања“ на вирту-

озан начин служи нијемим језиком како би

што увјерљивије описао трагедију угледне

врањансеке породице на размеђу два вијека,

када нови класно-историјски закони намећу

нова правила у којима су трагични губитни-

ци они који су некада били на врхунцу свога

класнога друштвенога сјаја.

~ 1 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Нијеми језик, као невербалну комуника-

цију чине многе поруке које нам шаљу ликови,

па тако невидљиви дио поцијепане поставе на

одјећи Софкиног оца, постаје најуочљивији

детаљ који указује на Софкину судбину – удају

за дјечака којом ће да буде плаћена цијена лаж-

нога сјаја којему се предавао ефенди Мита.

На овакве и многе друге детаље из романа

упућује нас Мишо Гаћиновић показујући да је

Нечиста крв роман у којему постоји мноштво

значења која на нови начин освјетљавају лико-

ве из књижевнога умјетничкога дјела: њихов

психолошки портрет.

Гаћиновићев запис о Иви Андрићу, по

форми кратак, у својој стилистици се прибли-

жава есеју, и отклон је од књижевне критике јер

у њему нема објективне аналитичке реченице

којом пише тумачење „ Нечисте крви“, већ је сав

у знаку поетичке лирске прозе. У њему домини-

рају имперфекат и аорист као глаголски облици

са изразитим ефектом дубоке евокативности.

Писац их користи као да жели њима да нагласи

већ увелико прохујалу прошлост Андрићевога

живота и писања, прошлост која има Његоше-

ву димензију вјечнога. Зато писац свој крат-

ки оглед о Андрићевој умјетности закључује

мишљу пјесника Петра Другога Петровића

Његоша: „Нит догори нити свјетлост губи“.

~ 1 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) 2)

У другом поглављу књиге Траговима љепоте,

Пјесници Балкана, пишући о Петру Другом

Петровићу Његошу, есејита се дотиче неких

основних Његошевих поетских преокупа-

ција, с акцентом на пјеснички спиритуализам

и поетску филозофију која је најочигледнија у

Лучи микрокозми, као и у Његошевим пјесма-

ма, иако у самом тексту, у којему су присутне

синтагме попут космичке тајне чијој одго-

нетки теже пјесници романтичари, то није

експлицитно наглашено. Гаћиновић истиче

пјесников хришћански наук да дух свети, који

је садржан у умјетничком стваралаштву, спа-

шава свијет. Отуд у овом есејистичком огледу

душа свијетли попут луче „у адској тами“.

Из Његошевог стваралаштва, у којему

писац види човјека као посрнулог анђела који

се може спасити ако се покори вољи Твор-

ца „свога Створитеља“, истраживач истиче

пјесникову жељу да у вјечној борби добра и

зла надвлада „божја хармонија вјечне среће

и љубави“ и тако потврђује Његошеву при-

падност романтичарској епохи, и указује да је

пјесниково стваралаштво непресушни извор

хришћанско-филозофских промишљања која

су вјешто заодјенута у Његошево пјесничко

рухо, којем никада не мањка истраживача.

~ 1 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Један српски модерниста је текст по-

свећен пјесништву Јована Дучића. У Сунча-

ним песмама Гаћиновић истиче оне стихо-

ве који заокружују животни пут пјесничкога

бића у којем је пуноћа пјесничкога израза на-

спрам биолошкога нестанка човјека гдје „зора

сребри хумке сиве“. Есејиста наглашава Ду-

чићеву пренаглашену емотивност јер је „у

сваку строфу легло срце цело“. Дучић је зао-

купљен ритмом, битним реквизитом у изра-

жавању пјесничке мисли која је пјеснички пут

до враћања земљи. Овим писац есеја наглашва

хришћанску дименију пјесниковога поимања

људскога живота, Богом даног, који је „међу

звездама“.

Пишућу о Алекси Шантићу, есијиста даје

један кратки осврт на Шантићев живот, ње-

гов политички и пјеснички рад. Оно што је

ново у тумачењу пјесништва Алексе Шантића

јесте ванкњижевни историјско-политички

догађај: грађански рат у бившој Југославији

деведесетих година двадесетога вијека који

доноси један идеолошки, некњижевни кон-

цепт у вредновању пјесниковога дјела и њего-

вога револуционарнога живота (био је на суду

због пјесама Бока и Рибари), када, нажалост,

Алекса Шантић престаје да буде пјесник свих

Мостараца јер у први план избија његова

~ 1 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) националност и религија, па његову спомен

бисту поред Неретве сваљују са трона у мут-

ну ријеку, да би је покајнички, када су топови

ућутали, а музе опет почеле да зборе, вратили

на старо мјесто.

У сличном маниру жала за пјесницима

чији се значај у датом историјском тренутку

ниподаштава, или не вреднује како доликује

умјетичким ствараоцима, Мишо Гаћино-

вић је написао и свој есејистички-критички

оглед о пјеснику Аугустину Тину Ујевићу

нагла

шавајући сталну дихитомију између

Ујевићевога начина живота и великога еру-

дитског и поетског духа који је изњедрио вр-

хунска пјесничка остварења. Живећи често

у потпуном сиромаштву у градовима који

су обиљежили његову југословенску идеју:

Загреб – Сарајево – Београд, Ујевић је, како

примјећује есејиста, у њима исписивао своје

пјесме откривајући свој разбарушени пјес-

нички таленат за који ондашња академска

критика није имала осјећај. Есејиста је пјес-

никову животну и пјесничку судбину субли-

мисао у реченици која је Ујевића одредила

као несхваћенога пјесника: „Његове пјесме

које говоре о судбини човјека мученика, који

патњу лије хартијом, за његовога живота нису

биле примјећене“.

~ 1 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Промишљајући о пјесништву Бранка

Миљко

вића, писац упућује на присутност

најизраженијег мотива у њима: мотива смр-

ти који је, нажалост, био и прерани печат

Миљковићеве двадесет седмогодишње мла-

дости. Да је пјесник био заокупљен смрћу, по-

казују наслови: Трагични сонети, Прошлост

Ћеле-куле, Црно језеро... и пјевање о пјесни-

цима: Настасијевићу, Ковачићу, Дису, Лази

Костићу, Његошевом гробу... Ипак, истиче

есејиста, у мраку Миљковићевога песимизма

су пјесничке мисли и ријечи које свијетле на-

кон пјесникове смрти, и изводи закључак да је

Миљковићево пјесништво „оригинална пјес-

ничка и филозофска мисао“ која у себи носи

поруку да се живот изједначава са смрћу која

рађа пјесме.

Васко Попа је по мишљењу Миша Гаћино-

вића пјесник чије пјесме су врхунац у пјеснич-

ком насљеђу српског, југословнског и свјетског

пјесништва. Пјесничка антилогика, сматра

есејиста, је досегла савршенство у пјесничком

изразу Васка Попе. Наглашавајући присуство

паганских мотива и народну традицију у јед-

ном броју пјесама Васка Попе, писац заправо,

антиципира њихову универзалну, архетипску

вриједност и промишља филозофске постула-

те пјесништва Васка Попе, у коме је схватање

~ 1 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) самоће примарна детермината пјесничкога

бића. Својим пјесништвом Васко Попа је

успио да у необичном открије обично, носећи

у својој нутрини љубав и мисао о: Хиландару,

Сопоћанима, Манасији... Својим пјесмама,

истиче есејиста, Васко Попа се поклонио Вуку

Стефановићу Караџићу који је сачувао сушти-

ну српскога језика. Пјесник је своје пјесме

ослободио стега лишавајући се правописних

знакова, па је за пјесме Васка Попе, како сма-

тра Мишо Гаћиновић, потребан читалачки

мисаони напор: да се читалац и пјесник нађу у

истој духовној сфери, онако како су се „нашли“

есејиста и пјесник у овоме есеју посвећеном ве-

ликану српске пјесничке ријечи.

Пишући о пјесништву Александра Ива-

новића, Мишо Гаћиновић наглашава јасну

поетску формулу Ивановићевога пјесништва:

„испод поетске једноставности крије се дубо-

ка филозофија тегобнога живота“. Занимљиво

је есејистичко запажање дихотомичности мо-

тива прозора у пјесништву Александра Ива-

новића. Прозор је извор свјетлости, симбол

живота – позитивна животна енергија, док је

на другој страни сломљено прозорско стакло

метафора за пјесника чији живот наликује

сломљеном прозорском окну које је оскрна-

вила људска рука.

~ 1 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

О књижевном стваралаштву Душана Ра-

довића, писац пише са посебним уважавањем,

не умањујући ни један сегмет Радовићевога

рада и поетскога духа који је био повезан са

радијом и са рађањем Антологије дечје по-

езије, те са настанком најбољега дјечијега

„Буквара“ послије Буквара Вука Стефановића

Караџића: „Oперација 30 слова“. Писац запа-

жа да су пјесме Душана Радовића иако писане

за дјецу, саткане од озбиљних филозофских

мисли, па на дискретан начин асоцира на

сличност умјетничкога стваралаштва Душана

Радовић са Егзиперијевим Малим принцом.

Стога је сасвим на мјесту ауторов закључак да

је пјесништво Душана Радовића непроцјењи-

во духовно богатство, и додајемо – остављено

у аманет покољењима која долазе.

3)

На почетку Трећега поглавља у књизи есеја

Траговима љепоте исписана је субјектив-

на анализа пјесме Анри Мишоа Спокојан

човјек. Овo кратко размишљање може да се

протумачи као аутопоетични текст, јер ана-

лизирајући пјесму Спкојан човјек есејиста,

заправо, без свјесне намјере, говори о својим

списатељским преокупацијама, а једна од њих

је, свакако, присутност ироније као важне

~ 2 0 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) одреднице Гаћиновићевог прозног и пјеснич-

ког стваралаштва. Иронијом се сваки човјек,

а посебно, пјесник, брани од суровости живо-

та, нажалост отуђен, како есејиста исписује, и

од себе и од свију око себе, и зато заробљен у

летаргију сна бјежи у стварност лажнога спо-

која. Овом анализом Мишо Гаћиновић даје

кратак, истинит, језгровит психолошки пор-

трет људскога бића двадесет првога вијека.

Пишући о пјесништву Чеслава Милоша,

есејиста уочава да је оно изникло на парадигми

пјесниковог живота, његовога дисидентства

које је било завјетрина од тортуре идеолошког

социјалистичког режима Пољске државе. Оту-

да и потреба Чеслава Милоша да пјева о патња-

ма свога народа. Промишљајући о поетском

стваралаштву Чеслава Милоша, писац исписује

мисли о мисији пјесника на земаљском шару.

Пјесник је тај који ствара паралелни свијет:

он је свевременски јер не пјева у част своје сла-

ве, већ пјева слави човјека. Ово је и најљепша

одредница пјесника који су лучоноше човје-

чанства јер говоре истину и величају правду. У

закључку овог есејистичког огледа, Гаћиновић

износи једну апсурдну одредницу књижевно-

сти, посебно пјесама, на коју је указао Чеслав

Милош, а та је да ће пјесништво да постоји све

док је сурове стварности, па отуда и Милошева

~ 2 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

и Гаћиновићева утопистичка жеља да једном

буду ван књижевности: дакле грозне збиље

тада неће бити.

За Чарлса Буковског Мишо Гаћиновић је,

како пише у есеју, први пут чуо, сада већ давне

1984. године у вријеме својих сарајевских сту-

дентских дана, а информисан је, прије свега,

о стваралаштву овога књижевника преко од-

реднице оригиналности његовога стила који

је главна особеност поетике овога знамени-

тога америчкога писца. Есејистички приказ

у знаку је коментара о испреплетености био-

графије и књижевнога стваралаштва Чарлса

Буковског за кога есејиста, такође, у маниру

оригиналности исписује да је то писац стра-

сти које живи, али их инфилтрира у своје

књижевно дјело. Те страсти су: алкохол, жене,

читање и писање. Не чуди, стога, што у проз-

ној текстури Буковског непрестано меандри-

ра самоиронија, али и императив да би увијек

требало изнова храбро погледати у себе, па

наставити писати. Гаћиновић указује на једну

неправедност коју су читаоци узели из књига

америчкога писца: еротику, па тако једностра-

но сагледали његово књижевно стваралаштво

које у себи често носи дубоке мисаоне поруке.

Надаље, есејиста наглашава аутопоетичке ста-

вове Чарлса Буковског за које можемо рећи да

~ 2 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) налазе своју потврду, посебно у другој деце-

нији двадесет првога вијека, који су повезани

са запажањем о хиперпродукцији писане и

штампане ријечи која је изњедрила пуно пјес-

ника, а мало поезије. Ипак, остаје као важна

књижевно-списатељска тврдња Буковског, на

коју нам указује есејиста, да је генијалност

писања у једноставности. У закључку Гаћино-

вић наводи да треба читати Буковског и због

књижевних узора које је имао: Достојевског,

Хамсуна, Хемингвеја...

Као и у неким есејима о претходним књи-

жевницима о којима је писао, о америчком

пјеснику Алену Гинзбергу есејиста промишља

његов живот и у интеракцији са њим склапа

мозаик о Гинзберговом пјесништву, изводећи

закључак да је оно поетски протест против ха-

отичог, дехуманизованог америчког друштва,

па отуда његова поема асоцијативнога наслова

– Урлик. Гинзберг ће пјевати и Европи у којој

налази обрисе америчкога живота. Есејиста

наглашава Гинзбергову утопијску визију о ми-

сији пјесника који ће својом хуманом идејом

да промијени свијет који је у пјесничком

виђењу долина плача.

При читању књиге Миша Гаћиновића

Траговима љепоте, намеће се као јединствани

~ 2 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

утисак да све текстове у њој одређује једна

чврста композициона структура карактери-

стична за форму есеја, како је писац дефини-

сао своје текстове у књизи. Ту је, прије свега, списатељска једноставност доброга увода,

разраде и закључка. Што се тиче стила, у

књизи су присутни понекад лирски, понекад

иронични пасажи који одсликавају есејистич-

ку контемплативност везану за промишљање

стваралаштва књижевника о којима је писао.

Књига есеја „Трагови љепоте“ остаће као

трајан запис на основу којега ћемо, већ прочи-

тана књижевна дјела, читати из визуре какву су

нам понудили надахнути књижевни текстови

Миша Гаћиновића са реминисценцијом књи-

жевно-критичког и есејистичко-списатељског

размишљања и писања.

Др Милена Савић Радовић

~ 2 4 ~

I

ПРОЗАИСТИ

~ 2 5 ~

УЗВИЦИ У „НЕЧИСТОЈ КРВИ“

БОРИСАВА СТАНКОВИЋА

Узвици су као језичко средство издвојени

на основу природне и мотивисане везе између

ознаке и означенога, па у језичком систему имају

мјесто и исту улогу као и други помоћни елемен-

ти, који не подлијежу у цјелини језичком коду.

Писац Борисав Станковић слика специ-

фичну атмосферу старога Врања, врањански

севдах, када је све устрептало од емоција и

страсти, па најпогоднији израз налази у узви-

ку од бола или усхићења.

На почетку романа имамо узвике које он

употребљава мјесто других језичких једини-

ца или као допуну тим језичким средствима.

Књижевник прибјегава повицима који носе

снажна осјећања, па су они једно од каракте-

ристичних обиљежја дјела.

Трагедију у овоме роману условљавају

емоције и немогућност њихове позитивне

~ 2 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

реализације. Незаустављиви процес дегене-

рације породице ефенди Мите одсликан је

узвицима. Неки другачији начин књижевно-

га израза био би, по нашем мишљењу, мање

умјетнички увјерљив, носио би слабију екс-

пресивну снагу.

Ох! Ох! Водице, мори! Водице вјештице!

Умрех, вјештице! Умрех за слатку воду! Аух!

Узимај, Господе! Ослобађавај, Господе!1

На почетку романа Борисав Станковић

најављује свој оригинални умјетнички стил

који је богат овим језичким средствима да би

увјерљиво насликао емотивне дијалоге.

Добра! Цело јутро јури и трчи кроз

башту. Не могу да је задржим. Само кида

цвеће и баца. Није ефендијице није тати-

це! Није жив ми ти! Софкице! Татина Со-

фкице!

Умјетник узвицима слика идилу породич-

нога живота. Први узвик у себи садржи иро-

нију у ријечи „добра“, послије слиједи куђење

из драгости, затим невино дјетиње оправдање

у узвику, и на крају један опроштајни узвик

упућен Софки, пун љубави.

~ 2 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Када је Софка израсла у раскошну љепо-

тицу, њен зачуђујући изглед књижевник доча-

рава узвиком:

Ао, Софке! Јао, каква си и колика си!

Поклике из природе који живе свој жи-

вот у умјетничкоме дјелу, налазимо у сцени

са глувонијемим Ванком гдје изражавају

брзину размишљања и акцију са узаврелим

чулима.

Пијан је и неће знати, полунем је и неће

умети казати! Ба...Ба...Ба... Дај руку! Ба...

Ба...Ба...

Нано! Иди, иди чедо! Ох зар не знаш

шта је! Ох! Не знам, чедо! Ено, он тамо,

горе бесни! Ох црна ја! Ти немој ту да ми

слузиш и слиниш!

Увјерљиво дјелују узвици који наговјеш-

тавају заплет радње.

Ја не могу... нећу... Ја не могу и нећу за

таквога да пођем! Софке синко! Лепота и

младост за време је. Ја не могу! Ни ја не могу.

Срамота! Од другарица и света срамота ме

~ 2 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

тато! И мене је срамота! И то ја, ја! Ох!

Ја? Ефенди Мита! Ох! Ох! Ох! Тато, тато!

Воде, Магдо! Воде брзо!

Софка емотивно реагује и најувјерљивији

израз је узвик. Ефенди Мита покушава да

смири ситуацију својим животним искуством

да би и он на крају унутрашњи јад салио у

врањанско Ох! и онесвијестио се.

Када Софка пристаје на удају, ситуација

је емотивно напрегнута и умјетник је слика

повишеном интонацијом:

Хвала, Софкице! Хвала, чедо! Хвала чедо!

Хвала, Софкице! Срећно, Софке! Хвала тато!

Ах, пусти сине! Погле какву ће сутра да

грли! Море, ђувендије! А теби Јована! Миту,

Миту пуштајте! Миту, Миту овој пуштај-

те! Мито море, Митанче. Цркни ми, пукни,

душманче, Мито, море, Мито, Мито!

Свирка, пјесма, препирка... дају умјетни-

ку Борисаву Станковићу могућност да упо-

тријеби велики број узвика у роману. Несва-

кидашњи догађаји сликају се афективније од

обичних:

~ 3 0 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и )

Тако, свекре, тако, тако! Алиле, де

синко! Алиле, бре, земља да игра, тако да

свираш! А дедо! Наздрави, дедо здрав си ми!

Жив си ми! Аха! Хајд! Не досађујте!

Поенту дјела Нечиста крв, књижевник,

почиње уздахом који прераста у ускличне ре-

ченице:

Ах, ах псу бре, крвниче бре, стари деда

Митре! Ах! Мајко, ах курво! Ах отац, ах

проклет... Ах! Зар ви бре... Човече!... Чове-

че...Ћути, убиће те Господ!... Куку! Капију,

бре, затварајте, капију замандаљујте, да

нико... Ах! Ах!

Кроз узвике Софкинога свекра Марка

који се чују у сусједној одаји гдје борави невје-

ста Софка, Борисав Станковић даје увјерљиву

слику проклетства Маркове фамилије у којој

су малољетне синове женили њихови очеви

да би познали њихове жене, званично, своје

снаје. Марко оптужује дједа Митра и своју

мајку јер мисли да је она спавала са својим све-

кром, па је његов службени отац, њему брат...

И Марко жели да обљуби своју снаху Софку,

али снажна колебања пред хаџијском кћерком

односе га у трагедију.

~ 3 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Нарицање над Марковим одром и вапај

сломљене жене исказани су уздасима и ус-

кличним реченицама.

Убијен је газда, газдарице! Немојте

ме бре људи! Ах, бре, Арсо! И, сад! ето...

тако! Ох, бре, бато! Ах, Ахмете! Ах,

црни сине! Ах псу! А сада ето кућа! А ето

и твоја глава! Тако му и треба! И сад

тако, ето! Ја, тако! Нека умре и она! Ох,

бре, бато!

Психолошки су оправдани повици на

врхунцу расплитања трагедије када ефенди

Мита тражи паре од Томче. Испочетка се у

дијалогу осјећа привидни мир у ефендијином

тону, да би затим његово посрнуће: материјал-

но и морално, загрмјело у усклику:

Паре!

Овим повиком Софкина судбина је рије-

шена. Дијалог романом резбари Софкин тра-

гични крај.

Паре! Не тако, не то бре! Керпич, је-

дан, сељак један! Дај паре! Дај! На!

~ 3 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Томчина мајка покушава да смири ув-

ријеђенога сина:

Немој, синко! Немој, Томчо! Ништа

није!, али се он устремио на Софку:

А? Ми керпичи! Ђубре! Аха! Аха! Ти!

Арсо! Коња, чизме очеве!

Узвици дјелују сугестивно и умјетнички

су оправдани на крају романа Нечиста крв

када је од Софке срећа одлетјела. Узвици су

рјеђи и носе у себи немоћ и помиреност са

трагичним крајем:

Чедо Софке! Иди, чедо. Остави га, Соф-

ке! Иди, иди од њега! Ох проклети!

А, а... Де...! Дај жилу! Хоћу, хоћу! Збо-

гом! Срећан ти пут!

Романом јењавају повици, издише и

Софка... Поједине ускличне реченице са-

општава директно писац романа болан и

темпераментан као личности које је ство-

рио. Узвицима „свевидећи приповједач“

живи у роману са својим јунацима – за тре-

нутак је „изронио“ из своје професионалне

дистанце:

~ 3 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

И то он, њихов слуга, кога су однеговали

и подигли на ноге! Оно мало новаца, што је

почео да броји хтела у лице да му баци.

Тужно чуђење и жаљење над животом

којим је морао да „подари“ Софку и њену по-

родицу проломило се из књижевника:

Али каква деца, какав пород! Једини син

првенац, што је имао неке снаге, јачине, док

су сва остала била све блеђа, подбухлија.

„Песник старога Врања“ узвике користи

у дјелу Нечиста крв да би остварили своју је-

зичко-стилску улогу. Они су у овоме роману

начин специфичнога изражавања душевних

расположења врањанских јунака.

~ 3 4 ~

„НИЈЕМИ ЈЕЗИК“ У

„НЕЧИСТОЈ КРВИ“ БОРИСАВА

СТАНКОВИЋА

„Нијеми језик“* обухвата широк спек-

тар људских дјелатности. Човјек се обраћа

другима, не само ријечима, већ и на друге

начине који потврђују, или поричу оно што је

саопштено ријечју. Људски поступци нас уче

да читамо различите сегменте људске комуни-

кације. „Нијеми језик“ постоји у стварности,

али и у језику писаца умјетничких дјела.

Сликајући изглед Софкине породице пи-

сац је изузима од осталих фамилија, назнача-

вајући нам њихову изузетност и самосвијест о

посебности.

Као што су сви имали исти израз лица,

вечито узак, сув, тако су исто сви били и са

*

Нијеми језик – Термин је преузет из књиге Едварда Хола, Нијеми језик.

~ 3 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

једнако кратким, поткресаним брковима,

који им никада нису прелазили иза крајева

уста.2

У различитом изгледу од осталих присут-

на је гордост која је битан узрок економске

пропасти Софкине фамилије. Сакрити од

свијета шта се дешава у њиховој кући, или у

њима, битан је чинилац трагедије у коју срља

Софкина породица јер се методом разговора,

повјеравањем пријатељима, или психијатру,

могу превазићи психолошки преблеми, али

Софкина фамилија покушава да се затвори у

себе, и тако неизбјежно срља у пропаст.

И знало се како би тада сваки од њих,

неверујући самом себи, кад баш мора да из-

лази у чаршију, пре изласка прво, морао ићи

на огледало да се огледа и види да му се слу-

чајно по лицу и очима што не познаје.

Нешто се дешава у социјалном статусу

Софкине породице и та дешавања доживља-

вамо снажно кроз изглед ефенди Мите, по

чему га Софка памти. Његово лице почиње

да се суши а одијело се излизало. Из цитата

извире трагедија .

~ 3 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и )

Тако да га је почела да памти и да га се,

сећа само по тим његовим ноћним доласци-

ма, у мало већ олињалом оделу, потамнела,

као сува, а у ствари зборана лица, али још

свежег, обријаног, влажних уста.

Софкини морају да буду најљепши, најснаж-

нији, најбогатији, најугледнији. Они су хаџије.

Такав животни став проузрокује депресивна

стања у породици и лудило. Када би Софка

била осујећена, не би бирала средства да задо-

вољи самољубље.

Да само докаже како је ипак та није над-

машила, у инат јавно, пред целим светом би

се открила, па чак и подала, само да их увери

како њеној лепоти, разблудности њене снаге

и врелини и страсности није могућно да икоја

буде равна. Да, страшно би то било, али она

не била Софка, ако то не би учинила!

И тада већ зна да је настало, ухватило

је оно њено двогубо, када осећа: како није она

сама, једна Софка, већ као да је од две Соф-

ке. Једна Софка је сама она, а друга Софка је

изван ње, ту око ње. И онда она друга почиње

да је теши, тепа јој и милује, да би Софка,

као неки кривац, једва чекала, када ће доћи

~ 3 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

ноћ, када ће лећи, и онда, осећајући се сасвим

сама, у постељи, моћи се сва предавати тој

другој Софки.

Самољубље Софкино је огромно јер се не

може родити нико достојан ње, па онога кога

би жељела да љуби ствара по своме лику.

Колико нам начин куцања на врата може

рећи о ономе који жели да се двери отворе?

Ко зна докле би тако седела да се већ јед-

ном одоздо, са капије, не чу тихо куцање. Не

јако и силно, него као кад је човјек уморан,

па да не би привукао пажњу пролазника он

овлаш само куца, тек да га овамо у кући чују

и што пре му отворе.

Ритмичким ударањем у врата кроз опис

Борисава Станковића читамо да неко тајан-

ствено жели да уђе у кућу – жели да своје про-

блеме сакрије међу зидине свога дворишта.

Не само да се истанчала крв старих хаџија,

него је и њихова стара кућа са стварима поста-

ла трошна. Писац слика стари хаџијски чар-

дак, и испрешивану, непретресану постељину.

Истина душеци су били скупоцјени,

тешки, од саме вуне, али стари, и поред

~ 3 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и )

најновијег, најопранијег чаршава, којим су

опшивени, није могло а да се не осећа воњ

старих, толико пута крпљених, преши-

ваних а никада нерастресиваних спаваћих

хаљина.

Сличну запуштеност и устајалост има-

мо и дому скорашњег богаташа Марка који

за свога сина проси Софку. Као да умјетник

жели да поручи да се стара хаџијска породи-

ца, и породица обогаћенога сељака стапају и

заједно пропадају.

Марко, као увек, сишавши са алата,

уђе право у оно његово скоро дозидано соп-

че. То је сопче било мало, сниско, скоро за-

гушљиво, под непатосан, гола земља, те

нови ћилим од дугог неветрења ( јер сем

њега нико у то сопче није смео да уђе) гото-

во земљосани.

Снажну умјетничку функцију мимике у

преломним тренуцима романа, када Софки-

на породица нагло сиромаши, доживљавамо

кроз трептај очију невјернога слуге.

И кад је Тоне дошао да то све каже

Соф ки ној матери, она по његовоме лицу,

~ 3 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

изразу и трептању очима, видела колико је

он при томе украо, награбио се.

Софка из очију својих родитеља види да

ће се нешто страшно десити, али не оно најфа-

талније, да ће она да буде продана, а не кућа у

којој она станује.

Па онда исто тако је знала, када би

они мислили да она увелико спава, за оно

њихово, материно и очево, ноћно седење,

целе ноћи немо, без речи, а из очију им се

види како све ово треба једном свршити,

не може се више, треба бежати, продати

кућу и све...

А да је све то заиста било, Софка виде

и по доцнијем материном држању и намеш-

тању саме куће. И отуда је Софки било раз-

умљиво оно онако чудновато, тронуто по-

нашање свих њих према њој. Свака би после,

изишавши од матере, а као убијена, најви-

ше њу Софку, гледала, као да им ње највише

жао, што ће им она отићи, што њу неће

моћи више гледати и што ће она, мада није

ни за шта крива, тамо у туђини патити.

Софкином заблудом Борисав Станковић

постиже снажни доживљај Софкине трагедије,

~ 4 0 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) јер се она понаша као биће над којим вреба не-

умољива судбина, а да тога није свјесно. Главна

јунакиња из држања родбине према њој предо-

сјећа да та силна пажња не слути доброме.

А Софка је и тада већ знала да сва та

љубав и нежност родбинска, долази као од

неке слутње, предосећања несреће која већ

почиње, да се догађа.

Писац Борисав Станковић кроз скри-

вено, кроз посредно казано, наслућено, при-

према читаоца за долазеће и на тај начин

ствара врхунско умјетничко дјело. Тек када је

за Софку одлучено, књижевник разоткрива

право значење „језика“. Наредбом мајчином

да се Софка одведе код теткиних она схвата

да се по старом врањанском обичају „склања“

од свијета јер се удаје. За овај догађај у Врању

постоји други знак, ријеч удаја, али умјетник

употребљава „говорну вредноту“ која носи

снажније значење јер је из митске прошлости

ушла у стварност као и гест и мимика. Упо-

требом оваквога начина израза књижевник

говори много више о удаји која није обична,

већ је насилна и против природе, зато што се

Софка удаје за малољетника, а она је по мјери-

лима Старога Врања, презрела дјевојка.

~ 4 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Излизана постава минтана ефенди Ми-

тиног, његовој кћерки Софки говори о ње-

говој економском и моралном посрнућу, и у

Софки изазива жаљење које ће да буде пре-

судно за њено будуће држање и покорност

очевој вољи.

(Човјеков самоизбор раван је ономе

што називамо судбином, мисао је Жан Пол

Сартра.)

И разгрну пред њом минтане, колију.

Софка, запрепашћујући се виде како су

само крајеви колије и минтана његових и

то узани поруби, који се при ходу лелујају

и виде, како су само они били опшивени

новом, скупоценом поставом, док оста-

ла леђа изнутра, цела постава сва је била

стара, масна, па чак негде и без поставе,

са поиспаданим памуком. А сам он, његова

снага, прса, која су била откривена, зауда-

рала су на зној, на ханове, непресвлачење,

неопраност, масноћу.

Никакве ријечи које би можда могао да

изговори ефенди Мита не би увјерљивије од-

сликале његово јадно материјално и морално

стање које писац слика „нијемим језиком“ и

постиже јак умјетнички дојам.

~ 4 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) На свадби Софка мимиком говори све-

кру да ће јој испасти младожењина рука.

Марко за тренутак није схватио њену „по-

руку“, и помислио је да се Софка предомис-

лила и одлучила да раскине вјенчање, а онда

схвативши шта жели да му каже, сав радо-

стан, одлучи да скрати церемонију вјенчања

у цркви.

Не знајући већ шта ће, одједном подиже

главу и погледа свекра тако очајнички, да се

овај пренерази и занесе од страха. Помисли

да је она узалуд себе мучила и гонила, али

сада, пред свршетак када ће да се закључи

брачна веза, не може да издржи, хоће да оду-

стане од овакве своје неприлике, оваковог

мужа, зато га сада тако очајно гледа, мо-

лећи за опроштај, што ће га ето обрукати,

осрамотити. Али Софка му мимиком одре-

че да није оно чега се боји, већ показа своје

раме и испружену руку. Он сав срећан што

није оно, досети се.

На врхунцу трагедије у „Нечистој крви“,

Марко је пао у кут собе онемоћао од пића и

жеље да обљуби Софку, и снажних колебања

у себи пред хаџијском кћерком која му је уз-

буркала страсти.

~ 4 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Софка претрну, јер виде да је већ до-

шло оно: да ће јој сигурно исповедити љубав

своју. Зато је тамо у кут пао, да је у мраку,

да се не би видео какав изгледа, када јој почне

о томе говорити, а зато и тражи да свира-

чи свирају, да од њихне хуке и ларме ашчика

и свекрва не би чуле његову исповест.

Све је пролазно, и љепота и младост. До-

водећи у контраст некадашњу бујну љепоту

Софкину и њен изглед у тренуцима када јој

се живот гаси, схватамо да је сваки човјек на

губитку. Животну страст симболизују танке и

влажне усне бивше врањанске љепотице, које

поју о дегенерисаној ефенди Митиној лози.

Слика је смирена, тужна и трагична.

Међутим, сама Софка одавно се осуши.

Некадашња њена танка и витка половина

извила се, те јој као грба штрчи и одудара

од ње. Црне јој очи ушле, нос јој се извукао

и утанчао, слепоочњаче јој се изоштриле и

као пришле, стисле се једна другој, само јој

уста још нако танка, влажна и свежа. Иде

полако.

„Нијеми језик“ је присутан у пресудним

тренуцима радње романа Нечиста крв када

~ 4 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) трагедија постаје неминовна, и када бурно

траје. Зато сматрамо да је „песник старога

Врања“, Борисав Станковић, користећи ове

елементе језичког и стилског израза, створио

значајно умјетничко књижевно дјело.

~ 4 5 ~

ИВО

АНДРИЋ

Када је рођен покрај Травника, угледа

небо босанско војнама раскрвављено: не-

срећну згажену Босну, орепину за поткусури-

вање свјетских сила, земљу која ће да остави

печат у карактеру великога писца.

Бјеше један, и само један син, који често

хођаше у Вишеград да се надоји млијека мај-

чинскога, и да засања на ћуприји вишеградској

сан људски који га узнесе у поетику свевре-

менску и свјетску. Ђачић несугирни, пјесник:

надајао се слободарским идејама – надахнут

вапио револуцију – ако не мачем, онда духом

и пером.

Да не би пјесника (поједини критичари

касније написаше да његове пјесме нису зна-

чајне), не би се десио ни мајстор ненадмашне

приче из које ври поетика српскога језика, ре-

ченица у привидној једноставности, коју још

нико није могао да напише као он, са силином

мисли и емоција.

~ 4 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Када одробија аустроугарску тамницу,

као Достојевски Сибир, „младобосански“ сту-

дент васкрсну „Ex Ponto“ и „Немире“: оживи

себе као птица Феникс.

Својим радом, кроз сумњу, ковао је свој је-

динствени израз надојен Босном – човјеком и

његовом кобном судбином. Из његовога пера

роје се мајсторски ликови, неовисно од тога

да ли пише о: султану, паши, везиру, фратрима

фрањевцима, Србима, Јеврејима сефардима,

турским и аустроугарским службеницима,

конзулима, јаничарима, градској фукари раз-

них религија, малоумницима. . Сви они врве

страницама Андрићевих књижевних дјела

изроњени из пишчеве маште и мисли: живе у

дјелима великана.

Одужио се „Младој Босни“, пропратио

пером дјеловање: Богдана Жерајића, Луке

Јукића, Данила Илића, Владимира Гаћино-

вића... и можда, најувјерљивије, од свих који

су писали о њима, одсликао њихове карактере.

Живљаше скромно у своме стану у Бео-

граду замонашен у српскоме језику који попе

на трон свјетских језика Нобеловом наградом

за књижевност.

Данас, кроз ратне немире у СФРЈ, поје-

дини читаоци са стране „открише“ балкан-

ским мозговима великога учитеља, врснога

~ 4 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) познаваоца менталитета Балканаца, „мајстора

приповједача“, чија умјетност: „Нит догори,

нити свјетлост губи“.

Хвала Ти мајсторе!

~ 4 9 ~

II

ПЈЕСНИЦИ СА

БАЛКАНА

~ 5 1 ~

ПОЕТИКА ПЕТРА ДРУГОГ

ПЕТРОВИЋА ЊЕГОША3

Задесио се у црногорскоме кршу бачен

вољом Творца и свој кратки живот провео

је мислећи и стварајући себе, пјесме и Црну

Гору, знајући да се људском судбином игра

космичка тајна коју пјесник жели да досегне

кроз стих.

Човјек је изгнан из Раја због сагрешења, те

је људски живот сновиђење страшно. Поета се

обраћа небу душом запаљеном да му открије

свету тајну и отвори књигу спознања, да би

дух однио славу над материјом када спознамо

своје ништавило.

Из своје „немаштине“ владика пјева о

животу „жедном тумарању“, о Танталу, све

до гашења живљења које је сан тешки из кога

се грешник жели да ослободи схвативши да је

запао у поноре таме, у стравична сновиђења

страсти, злоће, зависти, које су људско наслеђе, па човјека чине нечовјеком, док га ум узвисује.

~ 5 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Људску срећу не ствара слава ни мате-

ријална добит које су њени непријатељи, и

мислилац се пита да ли је ико на планети

срећан јер је прољеће живота кратко, послије

долази знојно љето, мутна јесен, и ледена зима

– све кроз огромне жеље које људско биће

жели да оствари немоћно у прекомјерним

тежњама.

Туга и жалост преовладавају у свијету и

оне су једно од наслеђа човјечанства. Изузет-

ни људи из пепела и ништавила стварју хармо-

нију, или њен привид, који би могао да донесе

љепши живот људима.

Људске снаге су мале, ум немоћан пред

емоцијама и страстима човјечанства које че-

сто гази и сахрањује анђеоску душу која је луча

у адској тами. Тежње да се досегне божанско

свјетло кроз стих дарује мисао: „О свевишњи

Творче непостижни!“ и схватање да су бо-

жанску искру неки угасили у себи, и предста-

вили као „богове“ – тиране којих свијету није

фалило, па су многи режими и идеологије

прогонили пјеснике да би се повјеровало, да

су поете луде, јер бескрајни космос шапти:

„Само души пламена поете“.

Носимо свој крст у нади која пред нама

блиста вољом божјом, да би нам синула зрака

са небеса огња бесмртнога, да би се, мученици,

~ 5 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) сјетили, да смо изгубили лучу у својој тамној

славољубивој души, и да једино божанско

огњиште распаљено у нама може да допре до

небеских врата.

Грешника из понора зла може да уздиг-

не Бог и да га уведе у поља блажена, да њише

колијевку коју је вјечност одњихала, јер је ма-

терија у царству гњилости и узрок људскога

пада, ако није обожена.

Само један трун мисли у свеопштој глу-

пости која хара свијетом, може да распали

искру божанствену у човјечанству и одржи

равнотежу опстанка на Земљи, да не би из-

летјела из своје орбите у првобитни хаос.

Пјесник се стихом сједињује са Творцем,

те га слатка немоћ обузима пред безумљем

удруженим са тирјанством: „Ђе гњилоћа

душе каменује“, а поета хоће да своје заточење

ослободи и досегне духом врата небеска.

Он је свјестан да га је обузео божански

дух и да је пјесничка рука слаба да опише поља

небеска и досегне Творца, и његове моћи у Па-

клу, у који смо прогнани због грјехова својих

јер пореметисмо божју хармонију, а достићи

је не можемо ако не спознамо страшну судбу

сопственога пада: губитак Оца – духовнога

хранитеља.

~ 5 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Тек када се напијемо воде са источника,

откријемо своју несрећну судбину у лику који

нам приказа божије зрцало.

Поета жели да у свеопштој борби добра

и зла, бога и ђавола, надвлада божја хармо-

нија вјечне среће и љубави, да би све што

је мрачно у нама постало божанско – да се

кораци људски у простору дешавају по сили

божјој.

Пјесничка мисао да је срж свијета сна-

га божанствена, (иако мрака и свјетлости у

њему има подједнако), рађа у пјеснику тежњу

да шар један слије свјетлости надвишен

умом безграничнога Творца преко ужасно-

га земаљскога простора, зато што су људски

науми кратковиди, јер нас Сатана придобија

за себе и остаје на своме престолу владајући

славољубивима, среброљубивима и завидљи-

вима, које ће бич божји да доведе божанској

правди, иако злом опијену душу људску води

мисао, да ће да опстане на трону свијета и

да буде бесмртна, те тако постајемо робови

безумља, док нас божанска моћ не раздроби

у ништавило и стрмекне у бездан, па почне-

мо да стварамо нови, праведнији поредак,

показујући да је сљепоћа духа Сатанина ве-

лика и да посрнули ваља да дођу к себи, јер

ако се не покоримо вољи Творца, пут истине

~ 5 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) нигдје видјети нећемо, и злу вјечноме ћемо

подлегнути – не знајући да свемогућа ријеч

Створитеља која васкрсава у нама, уплаше-

не мраке побјеђује: да бисмо славили свога

Спаситеља!

~ 5 7 ~

ЈЕДАН СРПСКИ

МОДЕРЕРНИСТА*

По води која је извор живота, пјесник

слика сјенке, свјестан да не постоји живљење

другдје, него у смрти и у акордима које стварају

дамари природе. У бокору ружа који доцвјетава

као рефрен патње, он слуша музику, „потоњи“

човјек у самоћи, очекујући прелазак у вјечно

ништа, или повратак духа у некоме другоме

људском обличју, по вољи Бога.

Човјек се гнијезди у својим сновима, у себи

тражећи спој свога унутрашњег са спољашњим.

У тој борби завршава своје ја које прелази у

мистику, у љепоту сузе најсавршеније: „Као

изгубљени звук у долинама“, постајући ништа, дакле силнији и виши – бољи.

У романтичарским стиховима имамо „укус

чежње голе“, која вапи ка небу и страда, и

*

Један српски модерниста* – Наслов есеја истовјетан је као

и именовање текста Владимира Ј. Гаћиновића, који је о

пјесмама Јована Дучића писао 1908. године.

~ 5 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

моли уз пјесников новембарски плач тужне

морске врбе са ужасном стрепњом гладијато-

ра у животној арени, који умире сваке ноћи

са горчином апсурда у мислима, без одговора

на вјечито питање зашто се живи ако тај сми-

сао није у стваралаштву, у пјесмама којима

пјесник Јован Дучић осмишљава свој живот,

„прамен тајанствене магле“, изнад кога ће

некада као обељежје да зебе усред гробља се-

оска капела као потврда да се некада вољело

Сунце и пјевало зениту.

Симболу живота на старој напаћеној Зе-

мљи, Сунцу, пјесник је посветио Сунчане песме

које зру као јечмена поља жута. Он је у животној

пуноћи, голем бор мрачан и невесео. Из земље

црпи „горке самоће“ да би се понекад пренуо

„као птић у џбуну“ из вјечнога сна и умро „на

једноме листу суху“ „спрам свода зрачна и ду-

бока“ и нестао као Бог без трага, а његово тијело

правиће друштво мравима који цијене страшне

славе: „Већ зора сребри хумке риђе“.

Јован Дучић се у животу богатио, ма ко-

лико је живљење сурово, срећа и несрећа, љу-

бав или злоба. Он корача својим путем и пита

се колико је сачувао себе и своју потребу да

љуби слутњу заспалу у хуку своје крви, док у

пјесничкој души лист за листом пада и ствара

жудњу даљега живота, прве љубави, док је пар

~ 6 0 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) црних коња пред прагом и њихова копита уда-

рају као рефрен смрти пјесникове који умире

да би спасио чисту вјеру, једну касну сузу

опроштајну у пољупцу и уздисају риме изван

које пјесник не жели ништа зато што је:

„У сваку строфу легло срце цело“.

Вјечита човјекова страст која измиче, не-

када нас опамети и окрене божанственој хар-

монији којој треба да слушамо звуке, а човјек

који ремети њене ноте постаје несрећан, у

расцјепу са собом.

Пјесничко трагање за изразом и ритмом

који је света ватра, води га у сумње из којих

чује „ехо речи изречених пре“ на распућу које

му дарује тамни бездан: за пјесника једини

тријумф.

Ритам жедне крви у пјесми се спаја са

вјечношћу и постаје универзални, сачињен

од болнога пјесничкога сна о слободи која је

пјесма, као суштина људскога бића и бивања

у тајни која се зове живот и смрт, коју је Бог

људима подарио.

Свијет је субјективни човјеков доживљај

и дрхти у бићу људскоме као очајање и сабласт, као циљ самоме себи, најчешће окренут про-

тив човјека.Тај апсурд филозофи су назвали

егзистенцијална мука која је сунцем опијена,

непоновљива.

~ 6 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Састављен од добра и зла, моћи и не-

моћи, пролазнога и вјечнога, отуђен од људи,

у страху, странац себи, затегнут као божанска

струна која не може да занијеми када пјесник

набаса на ноћ и црно трње које је човјеково

дно у коме се огледа Господ, којим су пјесни-

кове очи пуне, иако не види пут којим ходи,

Јован Дучић пише пјесме које говоре о њего-

вој немоћи, из ћутње која је кобна и из које

клија цијела шума сумњи, и стихова на гозби

„жеђи бесне“, из које пјеснику невино свиће

зора између сна и истине, гдје је човјек лакши

од сјене, гдје се срце отвара ријечи у пустињи

животној којом цвјета чама људска, која од

једне сузе твори ријеку оком мученика у нади

хришћанској и прољећу кроз тајну људскога

дрхтаја, међу стварима које затрпавају земљу и

гуше човјечанство, иако је планета првенстве-

но људска, створена за Адама и Еву.

Зато пјесник очекује од Творца чији глас

ослушкује, да га ослови правим именом пут-

ника који вјечно скита међу звијездама...

„Кад мој прах, Творче, мирно пређе

У грумен глине ужежене,

Тад неће више бити међе

Између тебе и измеђ мене“.4

~ 6 2 ~

ПЈЕСМЕ АЛЕКСЕ ШАНТИЋА

Пјесник који је обиљежио град на Нере-

тви, био је његов изданак, и у овој турској ка-

саби, са мањим одсуствима, провео је цијели

живот.

Мостар културни препород дугује: Јовану

Дучићу, Алекси Шантићу и Светозару Ћоро-

вићу. Они су, сем стварања сопственога, врло

значајног књижевног стила, покренули у Мо-

стару први књижевни часопис у Б и Х, Зору.

Алекса Шантић потиче из трговачке по-

родице, али га више интресује поетска магија,

па искрено и топло пјева: патриотске, со-

цијалне, описне и љубавне пјесме.

Његове родољубиве и социјалне пјесме

говоре о тешком времену када је Б и Х била

поробљена. Пјесник је прије романа Мило-

ша Црњанског, написао пјесму Сеобе, која је

инспирисана исељавањем Срба из Невесиња

због немаштине. Ухапшен је 1914. године са

групом истакнутих мостарских Срба, и из-

веден пред суд, због пјесама Бока и Рибари.

~ 6 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Љепоте „невјесте Јадрана“ види у тврдим

гвожђима која њену јединственост заробише.

Алекса Шантић је у многим својим пјесма-

ма пјевао о љубави.

Када у прољеће Мостар процвјета, на-

буја крв љубавника и Еминине нануле клепећу

мостарском калдрмом, мирис ђула и зумбула

мијеша се са свјежином мостарских водоскока.

Јован Дучић свједочи да је пјесник волио

двије жене: за прву Алекса Шантић није ма-

рио, а друга га није симпатисала. Шантићеве

љубави нису доречене. Неке жене које је во-

лио биле су друге вјероисповијсти у односу

на његову, православну, па је тада у конзерва-

тивном малограђанском Мостару та разлика

била препрека ка остварењу среће, и пјесник

пун севдаха свој песимизам лије у стихове.

Сјета из прошлости је карактеристика

најбољих Шантићевих пјесама. Он је остарио,

много тога преживио, порасла су дјеца која је

на кољенима цупкао, а стари дом је оронуо,

као и пјесник.

Тако у пјесми Претпразничко вече, која се

може подијелити на два дијела, имамо поро-

дичну идилу са комшијом Петром који у кући

Шантићевих узима гусле и пјева о Страхињићу

бану. Други дио пјесме је пун туге јер је пјесник

остарио, самотан је у својој соби, док се мили

~ 6 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) часи јављају као вапај за прошлим, када је пуноћа

живота била изражена. У контрасту је пјесник

насликао идилично дјетињство и усахлу старост

којом лебде слике из младих дана.

Свој пјеснички таленат и свој лични жи-

вот пјесник Алекса Шантић је даровао Мо-

стару, па су многе његове пјесме ушле у свијест

народа као својина колектива.

Пјесник је имао музичкога дара, радио је

позоришне представе, био глумац...

Када је сахрањиван, испраћали су га грађа-

ни Мостара свих религија јер је припадао свима.

За вријеме најновијега грађанског рата

у СФРЈ, у Мостару су били порушени сви

мостови, по којима је овај град добио име: и

онај Стари, симбол града, који је обновљен.

Пјесникова фигура од бронзе поред Неретве,

у природној величини, бачена је у ријеку, да

би је покајнички вратили на старо мјесто.

Грађани Мостара су у трену престали

да слушај ријеч пјесника Алексе Шантића, и

окренули се оној ђаволској – па се десила ка-

тастрофа:

„Горе нам плачу, јауци су чести...

Устај и црну одежду обуци;

Свијетли путир понеси у руци

И крепком вјером мој народ причести!“5

~ 6 5 ~

ПЈЕВАЊЕ

АУГУСТИНА ТИНА УЈЕВИЋА

Један од највећих пјесника боема са јуж-

нословенских простора, свакако је Аугустин

Тин Ујевић, који је својим пјесмама и необич-

ним умјетничким живљењем постао легенда.

Родио се 1891. године у Вргорцу. Учио

је за свештеника, али се посветио поетском

стваралаштву. Живио је у периоду великих

ратних, политичких и културних превирања

на просторима бивше Југославије.

Рано се разочарао у обичан живот који

није могао да прихвати, па је побјегао у заум-

не поетске вјечите свјетове: „стар, а млад“.

Предаје се духовноме животу занемарујући

материјални – узвисио се изнад обичних

смртника, па је из своје муке јадиковао, свје-

стан да му нема помоћи.

Из таме жуди свјетло: своје пјесме као

лучу дарује тамном животу, тражи смисао

свога постојања и сврху своје службе људима

~ 6 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

и Богу. Отуда снажна филозофска мисао која

прожима његове пјесме, а у „Високим јаблано-

вима“ читамо самосвијест о сопственој пјес-

ничкој мисији.

Отпутовао је је у Париз да тражи спокој,

а дочекале су га задимљене словенске главе у

„Ротонди“, биједа и разочарање. Кроз његово

срце текла је несрећа јужнословенских народа,

па је, када је почео Први свјетски рат, иако су га

поједини службеници из Србије, која му је дала

стипендију за студирање, називали „пјандуром

и протувом која арчи државне паре“, улази

1915. у Легију странаца – савезник Србије –

облачи морнарску униформу и допловљава на

Јадранску обалу, и са францускога ратнога бро-

да посматра Ловћен на коме почива пјесник

Петар Други Петровић Његош.

Аугустин Тин Ујевић је стихом захватао

дјелић космоса. Сања о другим цивилиза-

цијама у свемиру, проповиједа побратимство

са њима, схватајући да је живљење прожето

космичком тајном. У надахнућу, пјева о човје-

ку: тајни самоме себи и другима, мистерији

постања на којој је утемељена велика фило-

зофска мисао.

Од 1921. потписује се као Тин. Борави у

Београду. Потпуно је предан духовноме свије-

ту, и гази све малогађанске норме понашања.

~ 6 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Изненађађује Београђане гласним политич-

ким алузијама упућеним тадашњим политич-

ким личностима, па пјесника, у пратњи жан-

дарма, протјерују из Београда.

Борави у Сарајеву живећи како је на-

викао, у крајњој немаштини. У Никшићу је

штампана књига његових пјесама Ауто на кор-

зу у штампарији Слободна мисао.

Једна од збирки пјесама Тина Ујевића

носи назив Жедан камен на студенцу који

нам казује филозофију људскога постојања:

упућује нас на танталове муке, на које смо

осуђени, никад сретни, никада задовољни –

жедни на извору, а жеђ не можемо да угасимо.

Ухапшен у својој магли,

Закопчан у својем мраку,

Свако својој звијезди нагли,

Својој ружи, својем маку.6

У Загребу живи од данас до сутра, боем-

ски. Објављује књигу есеја Људи на вратима

гостионе.

(Данас када преко европске гардеробе

и копирањем свега што је „свјетско“, желимо

да се погосподимо и постанемо „европејци“,

примјер Тина Ујевића, свакако у екстремном

виду – можда је тако желио – говори нам да се

~ 6 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

господство и европејство могу изразити духом.

Дакле, био је пјесник господин и Европљанин,

додуше у поцијепаном и прљавоме одијелу. Не

хтједе да постане „покондирена тиква“).

Начин пјесиковога живљења био је у вели-

кој супротности са високим хтјењима његовога

духа. Имао је осјећај за естетско, иако својом

спољашњошћу љепоту није задовољавао.

О љепото људи проклињу ти име,

Јер си само обрис којим путем бива,

Јер си призрак зрачни високо над свиме,

Који даје међу што се затим скрива.

Био је на дну егзистенције јер се посве-

тио духовноме животу – напукло звоно које

испушта звуке „свакидашње јадиковке“. Свје-

стан да је трку са обичним животом изгубио,

јадиковао је за човјека, волио и био понижен,

па се узвиси до звијезда.

Стари поетски маг умро је 1955. године.

Његово пјесме које говоре о судбини човјека

мученика, који патњу лије хартијом, за врије-

ме његовога живота нијесу примјећене.

„Јер мени треба моћна ријеч,

Јер мени треба одговор,

И љубав, или света смрт“.

~ 7 0 ~

ЕСЕЈ О ПЈЕСМАМА

БРАНКА МИЉКОВИЋА

Пјесник је живио само двадесет седам го-

дина, али је успио да створи значајно поетско

дјело.

Студирао је филозофију, па је филозофско

схватање свијета и живота битно обиљежје

његових пјесама. Човјеково отимање од смр-

ти, у ствари, још веће уплитање у њу: смисао

живота и пјевања, прожимају стихове Бранка

Миљковића.

Пјесник је увјерен у своје проклетство, па

му остаје да заврши поетске послове и мир-

но прихвати пут одређен звијездама. Свијет

је за пјесника „вечита завера“, туга и зло, из чије каљуге жели да се узвиси непорочном

љубављу, те хита у будућност незадовољан

садашњошћу. Једини пртљаг на томе невесе-

ломе путу је стих који пјесник отима од сва-

кидашњице и безличности. Романтичарска

~ 7 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

патња ужаса као посљедња нада, заледила је

пјесника у циљу изгубљеноме.

У „Трагичним сонетима“ поета истиче

трагику пута ка савршенству којему тежи јер

бива кажњен што га је покушао досећи. Бран-

ку Миљковићу је тијесно на старој Земљи и

у сопственој кожи, па бјежи у прапостојање

„у простор пре речи где труне моја глава“.

Прошлост Ћеле - куле преплиће се са тра-

гиком пјесникове стварности, сумњама у жи-

вот и стваралаштво, и невјерство пјесме која

поткрада ствараоца.

Почетак пјесниковог путовања био је крај

пута: „Црно једро“ кроз охолост пјесникову

којој је „море до колена“, па је допловио у луку

смрти. Поету опсједа дно пјесме које жели да

истражи схватајући да је оно крај и почетак

живљења, трагања са собом, за ријечју која је

сјај, и која васкрсава прошлост и окамењено

вријеме.

Пред фаталном предодређеношћу мисао

и ријечи су немоћне, и пјесник се каје што је

ријеч изговорио иако наново трага за њом као

за изгубљеним драгуљем, знајући да је у хаосу

неће наћи, али потрага порађа пјесму чије је

биће поистовјећено са ријечју од које пјесник

жели да живи његов живот, који је сам по себи

ништавило.

~ 7 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Дакле, ријечи су пјеснику даровале жи-

вот, пјесничку стварност која егзистира и

мијеша се са збиљом, па се из мијешања, пошто

се збиља и машта не могу потпуно одвојити,

рађа пјесников бол и жудња за смрћу која је

пјесников вјечни живот.

У људској лобањи цвјета зло и отрови који

могу да разоре свијет. Они су представљени

библијским симболом: змијом. Сан је плаћен

спознајом да се у вртовима пјесме расте без

повратка, наде нема, али нема ни страха од

змије јер се биће пјесме претвара у вјечнога

покојника из чије хумке расте трава и човјеков

спас: као Витменове влати траве које су човје-

чанство, које зелени и вене, док празнину из

свега што бива попуњава пјесничка звијезда

која храни животну пустињу.

Пјесник је за одбрану онога чега нема јер

је оно највредније, а пошто нема љубави, укле-

ти пјеснички брод насукан на животну обалу

труне, пијан од лудила свијета које уразумљују

пјесници, луде, и стварају нови живот: „гдје

ствари смисао губе“, „и од целе јаве остале

су тек речи“.

Суво злато и закопани лелек нису про-

нађени, и све је ништа, сем чаробне умјетност и

љубави мртве која је ватра у човјеку пјевачу, од

које ће да изгори на крају путовања у вјечност.

~ 7 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Љубав у ријечима ће васкрснути пјесни-

кове рођендане који су за живота били без-

надни јер је спознао дане које није преживио.

У љубави пјесник налази свето тројство: три

свијета, три ватре. У тројству је симбол вјеч-

нога живота и сна из кога непробуђени пре-

лазимо у тајну.

Пјесник буди вољену да би оставила

печат у пролазном иако је оно изрезбарено

крвљу пјесничком која се мијеша са крвотоком

звијезда и сном који је „извијен у звездан лук“.

Спас из сна не постоји. У смрти се при-

према облик пјесничких снова. Поета остаје

сам док је његова крв цвијет. Пред капијом

смрти се сахрањује страст. Црни коњаник

галопира лобањом у ритму опјела: „Моја је

крв мој пут до тебе“. Повратка преко велике

воде смрти нема, људи су мртви, а не смртни.

У својој земљи поетски мајстор је људе сун-

цокрете видио пале са лицем према истоку, и

себе са њима. Кроз пад је сагледао све недаће

народа на балканској вјетрометини и претва-

рање смрти у празник за оне који су „искори-

стили смело могућност умирања“, смрћу се

борили против смрти. Мртви су једини про-

нашли себе, живи само трају.

Заточеницима тајне, пјесницима: Мом-

чилу Настасијевићу, Ивану Горану Ковачићу,

~ 7 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Владиславу Петковићу Дису, Лази Костићу,

Гробу на Ловћену... Бранко Миљковић је ис-

пјевао стихове који моле тишину да прими

уклета тијела у беспућу гдје нико не може да

дође. Мостовима, које су стварали пјесници

од ријечи, нема ко да пролази: заобилазе их,

иако смрт пјесника обасјава људе „са челом

пуним сунца“.

У животној пустињи пјесник трага за

искром немоћне наде. Жеђ се камени у срцу.

Птица Феникс симболизује откривање пјес-

ме: смрт и васкрснуће.

Бранко Миљковић је предвидио свој пјес-

нички поход послије физичкога нестанка:

самостварање из пепела заборава и побједу

пепела. Ватра припада пјесницима јер у њој

ништа није изгубљено, само је сажето. Мртви

су будни, слиједе живот који за вријеме свога

живљења нису открили. Сунце је пуно бола

и нема утјехе за спознају, већ само продубљи-

вање горчине и неслободе из којих се пјева

и одолијева себи: жели да се живи без себе,

„Жеља за песмом без песника“.

Смрт враћа пјесника себи и даје му моћ,

док жудња нема смисла јер остаје незадовоље-

на и не може да је замијени ни бол ни љубав,

ни пјесма у крвотоку без које пјесници остају

сами.

~ 7 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Пјеснички тријумф је у несрећи која про-

дужава љубав и јача је. Што је пјесник ближи

смрти, љубав цвјета младом врлином. Поета

се клања лицу анђела које жели да досегне као

посљедњу наду, као стварност која је скривена

у цвијету кога нема, а љепота му је у одсутно-

сти, у паду у себе, што је равно лету.

Љубећи снажно ослобађамо се љубави,

тражећи ријечи долазимо до туге којом се при-

чешћује пјесник. Од стварности је увјерљивија

машта. Варка претапа реализам у сјај успомена

док невиност прљавим путем ходи. Цвјетови

труле без наде у страху, земаљско вапи за смис-

лом звјезданога.

У циклусу пјесама Утва златокрила пјес-

ник призива српску традицију и личности из

народних пјесама. Пастирском фрулом ствара

пјесму, везује чула да не вену, вара несрећу, по-

навља свјетло због тијела које сунцу узвраћа

сјенком.

У младој Гојковици умјетник схвата жртву

и велику превару. Њено страдање је истинско

благо пјесничкој наказној самоћи и издајнич-

ким ријечима.

Свијет, привид употребљив само у сну,

спознаје само онај који га мијења у својој гор-

чини коју прекувава Сунце, да би будући мог-

ли да живе, мада за јаке нема опроста.

~ 7 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) У „Тамном вилајету“ је злато које откри-

вају изабрани, али га они не могу узети, него

их њихов проналазак унесрећује, па се пјес-

ничка сумња оплодила у мисао да што год

учинимо је зло.

У посестрими Марка Краљевића, вили

Равијојли, поета гледа посестриму чемера и

буне чије је срце у другима, а једини лијек за

горчину је пелин.

У „Колу“ се снажно саплићу смрт и живот,

а ван кола све је варка и злоба, па ваља чезну-

ти, имати мање него што треба, стварати драж

живота у којему је пјесник ријетка птица, пат-

ник рођен увијек прерано, не за садашњост,

већ за будуће вријеме.

Зато је пјесма између кошмара и стварно-

сти, опасна моћ слободе, жеља да се умре без

физичке смрти, правда која пјева, мора прије

сна, празнина незасита која нас прождире,

узалудност од чистога злата, лутање кроз

свјетлост, мисао коју не мисли нико, заблуде

које пјевају, загубљени пут путовања. Пјесма

је дар паклене патње, трагање за изразом лич-

ности који цвјета у мраку. Најљепша је пјесма

која није написана и у себи садржи неспојиве

супротности.

Пјесник проналази себе у крвотоку других,

друге у себи. Бјекство од слободе је слобода,

~ 7 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

безнађе повећава сјај сунца у биједи пјеснич-

кој када ријечи једна другу осљепљују, а све су

љепше што је пјесник немоћнији: „Бос и горак

потуцаш се од речи до речи“.

Наговјештај пјесникове смрти је у језику

и срећан је онај који преживи послије пје-

вања: „Ко своју песму не плати главом“ „јер

жеднога те преко воде преведе“.

Тежак је пјеснички пут. Мора да се ствара

стих који мири завађене ријечи као пјесничке

џелате који пјеснику праве омчу над распјева-

ном лобањом. Живот је варка смрти која пјева

у неимању свијета ријечима пробраним да би

се било ништа: да би се силом љубила будућ-

ност јер: „Права реч се још родила није“. У

ријечима трагамо за изгубљеним временом

– случај се не поништава јер се наново и дру-

гачије ваља рећи: покушати невиност дати

јавном када почиње умирање, празнина којој

се прилагођава пјесник.

Земља је уморна од огромнога искуства

и рођени и нерођени носе бреме тегобе и жу-

дњу за смрћу. На неправди се грије пјесник и

на људској пролазности у којој обликује про-

стор ријечима по својој мјери, из подсвије-

сти. Пјесник је грешна невјера која успјешно

болује од слободе и опија се временом које је

љепше ако га имамо мање, као истина.

~ 7 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) У пјесмама се избјегава утабани пут и

лута беспућима која су нова стаза којом нико

није ишао нити ће ходити. Пјесничко срце не

смије да буде укроћено: оно је крвави борац

у животној арени који побјеђује зло, да би се

и оно претворило, понекад у злоћу, и пјевало

нејасно.

Пјесникова загонетна смрт била је инспи-

ративна за многе пјеснике. Бранко Миљковић

је испјевао пјесму за свој 27. рођендан, неко-

лико дана прије смрти која ће да га освијетли

као уклетога пјесника. Смрћу је потврдио

своје пјевање и живот.

Данас се смрт пјесника преводи у убиство,

као и самоубиство Јесењина. Ако су убијени ве-

лики пјесници, убила их је људска немарност,

неистина и неправда: када ријечи престају да

постоје а испред њих се укаже празнина ништа-

вила којем су се пјесници предали.

„Мисао која не уме да мисли

завлада светом“.7

Пјесме Бранка Миљковића су зрели пјес-

нички изданци српскога језика, оригинална

пјесничка и филозофска мисао, и велика љу-

бав према животу која се изједначава са смрћу, која рађа пјесму.

~ 7 9 ~

ВАСКО ПОПА

Својим специфичним пјесничким ми-

шље њем и изразом Васко Попа почива на

врху пјесништва српскога језика. Успио је

да превазиђе класично поимање пјесама, и

усиљени модернизам, па је заронио у неоче-

киване пјесничке варијације од којих застаје

дах. У пјесничкој антилогици, која је логика:

прецизна колико и математичка, досеже сми-

сао и савршентство пјесничког оригиналног

израза.

Пјесме Васка Попе имају темељ у народ-

номе стваралаштву које је изњедрило српску

књижевност. Пјесник из праисконскога, па-

ганског, пјева пјесму пуну симболике, у којој

можемо да се препознамо као индивидуе, и

као колектив на балканском судилишту.

Судбина пјесника је самоћа, а живот у

друштву је привид. Прави пјеснички живот је

у сну, недоступан људском оку. Самоћа дарује

љепоте умјетности, а од човјека самотњака

захтијева жртву од крви, костију и меса да би

~ 8 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

утолила глад. Осамљенику из патње излијеће

урлик побуне против себе и свијета који није

добар, па је пјесма поправка лошега, или само

покушај.

У конформизму: духовном и материјал-

ном човјек проналази привид сигурности.

Испливати из колотечине, значи бити про-

тив, а мало људи за такав животни став има

храбрости. Већина их бјежи од слободе и

налази празнину коју покушава да испуни

опипљивим, али пуноћа живљења је у слобо-

ди, у неспутаној природи.

„оковратници су прегризли

Вратове обешеих празнина“.8

Попа о чуду живота размишља као о

путу који краја нема. Тек кад „црвена завеса“

од крви прекрије очи, схватимо смисао по-

стојања, а он је у умирању. Можемо да поле-

тимо на крилима пјесме, али од своје „крваве

главе“ одскочимо као кокошка са трупине.

Обични предмети које не примјећујемо,

иако их свакодневно употребљавамо, привла-

че пјесникову пажњу, и он их стихом оживља-

ва. Пепељара тако постаје неодвојиви дио

живота тровачнице, цигарете – сунца, мртви

трупци су чикови са жарким оком насред

~ 8 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) длана. Столица у Попиној пјесми жели да се

одмори на туђе облине умора.

У великој гужви коју зовемо цивилиза-

ција, гдје нема времена за љубав, у бетонским

становима у којима живимо, пјесник прона-

лази своје небо у очима вољене жене, у рука-

ма њеним сија сунце, док осмијех њен руши

хладне зидове од армиранога бетона.

Теме пјесама су вјечите, па их пјесници

понављају индивидуално, као специфични

пјеснички израз. Попа о своме севдаху пјева

као о напукломе небу срца на коме лети једна

пјесма.

Пјесник живот посматра као игру по-

слије које не остаје ништа, иако у игри себе

проналазимо, и она је смисао живљења.

Свијету су потребна чуда да би васкрснуо из

своје учмалости. Пјесници откривају нео-

бичност у обичноме, зачуђују нас познатим

у непознатоме.

„на један длан киша пада

Из другог длана трава расте

Шта да ти причам“.

Попино пјесничко стваралаштво носи

синтезу прошлога, садашњег и будућега. Ви-

соки интелектуални захтјеви ка савршенству

~ 8 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

духа инспирисаће пјесника да напише пјесму

Високи пут у којој поручује онима који газе

звијезде у блату:

„Склони се мисао ће ти

Ујести звезде с табана“.

У циклусу пјесама о Белутку – ријеч је о

камену који је вода изглачала и избијелила, па

„самог себе слуша / међу световима свет“,

пјесник је видио човјекову судбину у настојању

да досегне духовно савршенство. Белутак на

крају ишчили, претвори се у зрно пијеска,

онда у прашину „на језику вечности“.

Попа хоће слободан лет пјесме, без пра-

вила, која постају индивидуални пјеснички

стил, што је драж умјетности.

У циклусу Ходочашћа, Васко Попа похо-

ди олтаре славних српских манастира: Хилан-

дара, Сопоћана, Манасије... Мотиви из српске

прошлости су битна карактеристика његових

пјесама.

У циклусу пјесама Поклоњење хромом

Вуку, он симболично спаја ћуд вука који је уте-

као из гвожђа и отима се од смрти, са борбом

великога просвјетитеља, Вука Стефановића

Караџића – јер само вукови могу да учине

такве подвиге.

~ 8 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и )

„од вучје то зависи глади

Од наше звезде водиље...“

Ријечи у пјесмама Васка Попе носе своју

праисконску суштину. При читању пјесама

овога поетскога мајстора очекује нас високи

мисаони напор јер пјесме Васка Попе, сем

поменутих карактеристика, не садрже право-

писне знакове.

~ 8 5 ~

О ПЈЕСМАМА

АЛЕКСНДРА ИВАНОВИЋА

Ко је вреднији? Човјек или сјенка, сјена

или човјек? Или се мијешају немоћни да се

разлуче и одлазе заједно у мистерију.

Сви пјесници су неправедно заборавље-

ни. Сјећају их се пјесници и њихови најбли-

жи. Александар Ивановић је живио и пјевао

борећи се са собом и недаћама животним које

нису могле да га униште. Дух је, још једном,

однио побједу.

Остале су пјесме којима је пјесник желио

да најсавршеније изрази себе. Испод привид-

не поетске једноставности крије се дубока

филозофија тегобнога живота који је на црно-

горским просторима некада њедрио људе са

врлинама и љепотом.

Црна Гора је епска са вјечитом борбом у

себи, па када кроз њу провије лирско, оно по-

стаје неочекивано. Александар Ивановић је

лирик који посматра живот са којим се бори

~ 8 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

њежна, али витална нит лирике коју од дјетињ-

ства пјесник носи и његује у себи занемарујући

практични живот коме се никада није могао,

или није хтио, у потпуности да прилагоди.

Као лирско израња из пјесама Александра

Ивановића љубав дјевојке из дјетињства, бо-

лест, сјета, лијечење, путовање у друге крајеве

и повратак Црној Гори коју је носио у себи.

Сјећа се пјесник Николе Пуња Лопичића,

мртвога друга и сабрата по перу, нажалост за-

борављенога, па ће иронију живота да сажме у

стихове пјесме:

„Заборавили су давно Пуња,

И тебе мртва и мене жива“.9

Александар Ивановић је био дубоко везан

за Цетиње које је у јесен мрачно кишовито и

депресивно. У одблијеску кишне локве у којој

се одсликавају бића и предмети у изврнутом

облику видио је стварни живот.

Славни пјесник Петар Други Петровић

Његош јединствено је забиљежен у Ивано-

вићевим пјесмама: Биљада, Потоња ура Рада

Томова и Визија у којима пјесник са пјесни-

ком дијели пјесничку судбину и болест.

По тврђењу савременика Александра Ива -

новића који су га познавали лично, он је имао

~ 8 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) сликарскога дара, а поједини од његових по-

знаника говоре о мотивима који су га инспи-

рисали за настајање неких пјесама.

У амбијенту предратнога Цетиња са ми-

рисом липе, кари Циганина Шабана који спа-

ва на својим колима, полаку клепећу градом.

Дјеца се каче на кола (запрегу), возе, а онда

враћају одакле су пошла. Сјећање на кари

Шабанове и сјета због пролазности живота

прожимају ову стихове. Пјесник узалуд жели

да чује шкрипу Шабанових кола која више не

колају Цетињем. За њега је живот стао, по-

стоји прошлост у којој живи и пјева.

Прозор је симбол свјетлости, окретање

Сунцу, извору живота на Земљи који поета

жудно испија кроз њега. У сломљеном стаклу

рама он је угледао себе алегоријски говорећи

о човјековој судбини: о себи самом – јер пјес-

ници су поломљена окна која је непажњом

неко оскрнавио.

Пјесма Људи сјенке прожета је хуманиз-

мом што је основна вриједност умјетности.

У нади и неизвјесности горимо до посљедње

искре, а посмртни плакати су потврда живо-

та сјенки које круже Адом, у сну који зовемо

живот.

Љепоте Црне Горе пјесник слика у неко-

лико пјесама. Он је срастао са црногорским

~ 8 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

кршем, па не може да се разликује од камена

који га тјера на мисао тешку и дубоку.

Страхоте рата инспирисале су га да напи-

ше пјесму са зебњом за живот својих синова.

Прољеће је помућено јер је непријатељ оку-

пирао Црну Гору.

Пјевајући пјесник је, у животу болан и не-

наметљив, својим лирским пјесмама обогатио

духовност балканских простора.

„Свој плијен могу да покажем спремно,

Све што присвојих, небо, бјеше твоје…“

~ 9 0 ~

О КЊИЖЕВНОМ

СТВАРАЛАШТВУ

ДУШАНА РАДОВИЋА

Српско и југословенско модерно дјечје

пјесништво у поетском стваралаштву Душана

Радовића добило је оригинални продужетак

дјетињства пјесниковог преображен у пјесме

пуне духа, лакоће и шарма. Оне су питке за

дјецу и за одрасле.

Пјесници остају дјеца јер дјетињна душа

најчистије и најувјерљивије сагледава живот.

Пјесник је своју филозофију сажео у дјетињу

духовитост и виталност којом је превазила-

зио лажи, интриге и зло свијета које увијек

пријети да поплави невиност, љепоту, истину

и правду.

Пјесме, приче и драме за дјецу Душана

Радовића сакупљене су у четири књиге: По-

недељак, Уторак, Среда и Четвртак. Широм

Југославије био је познат по ТВ емисији На

~ 9 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

слово, на слово. Сценарио 24 емисије ове ТВ

серије садржи књига Четвртак. Веома су биле

популарне радио емисије Београде, добро ју-

тро које је писац уређивао и водио. У њима је

афористичким начином тумачио живот, пре-

познавао лаж и истину, духовито објашњавао

поједине догађаје. Пјесник је творац Антоло-

гије српске поезије за децу која је понајбоља

књига ове врсте код Срба.

Душан Радовић је рођен 1922. Био је

младић када је почео Други свјетски рат: пре-

кинута је његова младост, па се увијек враћао

дјетињству и живио га у својим пјесмама.

Наш пјесник је свјестан да су дјеца најбољи

дио свијета чија су виђења живота необична

и изненађују одрасле. Он употребљава ријечи

дјечијих игра које не значе ништа, али дјеци

служе за игру:

„Тарам барам беца.

- Шта је тарам?

Тарам је тарам

Барам је барам,

Беца је беца,

Тако се варају мала деца“.10

Дјечија машта у пјесмама Душана Радо-

вића чини велике обрте и дарује свијет какав би

~ 9 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) требао да буде у дјечијој креацији. Моћ дјечје

пажње је огромна, интелигенција је у развоју,

па је дјетињство најважнији дио човјековога

живота у коме се ствара личност, а умјетници

из тога раја захватају инспирацију за ствара-

лаштво. Дјеца у своме полету носе виталност и

радост живота којима су испуњене пјесме Ду-

шана Радовића. Дјечија лица су чиста, искрена

и најљепша, па од све те љепоте постају још

љепша. Посматрајући природу и младунчад

пјесник је запјевао:

„Лепо је све што је мало“.

На први поглед наивне и једноставне,

пјесме Душана Радовића носе дубоку живот-

ну филозофију:

„Шта би листу,

Зашто је пао?

Можда није знао

Да је постојао“.

Стваралац поштује дјечију индивидуал-

ност и стваралачку спознају свијета. На духо-

вит начин он проналази оправдање за ђачке

љености и незнања. У пјесмама Душана Ра-

довића срећемо и многе генијалне наивности

~ 9 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

које нам откривају суштину живота који је

лијеп сам по себи, али га човјек квари себи и

другима.

Да вук длаку мијења, а ћуд никад, увјерио

нас је поета у пјесми Вјенчање гдје се вјенча-

вају Тужибаба и Тужидеда да би на крају Ту-

жибаба потказала свога младожењу који ју је

уштинуо.

Дјеца уз пјесме нашега умјетника уче и

сазријевају на безболан начин у животу чију

сурову ћуд добро познаје. Иако су писане за

дјецу, оне садрже озбиљне филозофске мисли

о човјековој судбини: људској муци у суровом

свијету гдје је индивидуа препуштена сама

себи.Испод привидне пјесникове лежерности

крила се велика промишљеност, искуство и

хуманизам који реси велике ствараоце, па

библијску причу о Потопу читамо из пјесама

Душна Радовића, а у Нојевом ковчегу од пје-

сама он је укрцао само дјецу.

Дјетињом маштом он ће да полети не-

бом, да заплови морима, а једна Весна, он зна

која, биће са њим. Тако смо добили љубавну

причу, тајанствену, а свима знану, искрену и

увјерљиву.

Да ђаци знају да надмаше учитеља потвр-

дио нам је умјетник у пјесми Учитељ и ђак гдје

~ 9 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) мали миш кога учи учитељ, велики миш, чиме

се ваља хранити, краде учитељу сир из торбе.

У циклусу пјесама Вестерн опјевани су

јунаци Дивљег Запада који су доведени у

животне позиције из којих нема излаза јер су

им слике на потјерницама, па завршавају као

прах.Свакоме слову Вукове азбуке Душан Ра-

довић је посветио пјесму откривајући живот

слова које свакодневно употребљавамо, али

често заборављамо да су жива и да равноправ-

но егзистирају са нама. Тако је „Операцијом

тридесет слова“ створио најбољи буквар по-

слије Вука Стефановића Караџића. Са ње-

говим пјесмама, кроз игру, дјеца за час науче

слова и схвате да она нису мртва на папиру

када их пише Душан Радовић.

Дјеца воле животиње, посебно младун-

чад, воле одласке у зоолошки врт, па им је наш

пјесник од пјесама направио читаво царство

животињско кроз које провејава жудња за

слободом: „одакле смо сви пореклом“.

Душан Радовић је својим поетским ства-

ралаштвом ушао у ред наших највећих ства-

ралаца чије ће пјесме одгајати генерације. Он

живи живот дјетета: духовно продужава своје

дјетињство и игра се ријечима стварајући

пјесму интересантну читаоцима било којега

~ 9 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

узраста. Невеликим књижевним опусом обух-

ватио је широк спектар тема интересантних

дјеци, које живот значе. Пјесме имају лагодну

ритмику, па није случајно што се многе пјевају

уз музику. Његове пјесме су непроцјењиво ду-

ховно богатсво.

~ 9 6 ~

III

ПЈЕСНИЦИ СА

СТРАНЕ

~ 9 7 ~

ПЈЕСМА

СПОКОЈАН ЧОВЈЕК,

АНРИЈА МИШОА

Отуђеност од себе и од других су особи-

не које посједује Плим. У спавању проналази

смисао свога постојања, док га спољашњост

не интересује, па је прихвата без имало изне-

нађења.

Плим је странац, равнодушан према себи

и другима. Спава када му краду кућу, и када

изнад њега остане небо. Кад угледа неколико

комада своје жене крај себе умрљаног крвљу,

размишља:

„Са крвљу увијек искрсавају многобројне

непријатности“.11

Пред судом, на питање судије, како није

примјетио ништа када је и како његова жена

раскомадана, Плин мисли:

„У томе правцу не могу да помогнем“, па

поново заспа.

~ 9 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

На сљедеће питање, да ли оптужени има

шта да каже поводом смртне казне на коју је

осуђен, одговори:

– Извините, нисам пратио ток ствари.

Потом опет заспа.

~ 1 0 0 ~

ПЈЕСНИШТВО

ЧЕСЛАВА МИЛОША

Послије Другога свјетског рата Чеслав

Милош доживљава велико разочарање у по-

литику социјализма која разара мисли, емо-

ције, и човјека чини аутоматом за покорно

извршавање наређења: све са страховитим

притиском на људски ум – са оправдањем да

се таква тортура чини за добробит човјека и

човјечанства.

Такви односи према људима натјерали

су га на добровољно изгнанство из домовине

у пјесме, у самоћу, из пјесама – да би својим

дјелом, још једном, потврдио да су велики

ствараоци и велики патници, усамљеници, и

хуманисти.

Своје спасење и спас човјека он је прона-

шао у умјетности, у поетици. Приморан је да

се одрекне радости и уживања и да се загледа у

себе са једним питањем – шта слиједи послије.

Срећа или несрећа, или једно и друго.

~ 1 0 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Пјесника чекају прогони, сурове ноћи са-

мотњака, рад, дисциплина – труд који доноси

тренутке радости из којих је настао свијет, и

због недостатака таквих трена може да про-

падне.

Ријечи многих људи су маска која служи

за постизање често нељудских циљева. Идео-

логија ствара своју сопствену историју да би

о себи направила мит и учврстила власт над

људским бићем. Једино пјесничка ријеч служи

изистинском ослобођењу мисли и љепоте.

Тако је патња пољскога народа у пјесмама Чес-

лава Милоша суд џелатима, јер пјесник зна да

ничија власт није вјечита, сем власт доброте.

„Пази се. Пјесник за заборав не зна.

Можеш га убити - родиће се нови.

Записани биће ријечи и послови.

Боље би ти било у дан зимски нови

Уже и под тијелом грана повијена“.12

Човјек који се бори за нове идеје, за хума-

ност, наилази на отпор устаљених човјекових

навика, и постаје жртва. Пјесник сажаљева оне

који живе у калупима спознаје, иако зна да га

сазнање чини још више незадовољним собом и

свијетом, али појаве живота потичу ствараоца

да их одгонета и продре у суштину тајне.

~ 1 0 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Својим настојањима умјетник ствара

свијетле путеве човјечаства, гине на њима из-

рањаван, али његови напори утичу на друге,

изабране, да у себи пронађу искру племени-

тога. Чеслав Милош види живот као Ад по

којему круже сјенке људских обличја, док нас

немоћни разум увлачи у заблуде из чијега ко-

лоплета човјек не може да изађе, и тако умире.

Ум, који му се јави повремено, слаб је да би

промијенио људску анималну природу, па се у

ствараоцу, чије су тежње ка промјени највеће,

јавља сумња у смисао умјетничких напора ка

виднијој промјени човјечанства набоље.

Умјетник гради нови свијет, јер стварним

није задовољан, али стваралац је приземљен

јер такав једино може да буде пјесник. Рад и

интелектуално поштење реакција су поете на

неправду.

Људи стварају љепшу слику о себи, него

што она јесте, али поета има снаге да ту

умишљену слику разоткрије и створи ону која

је ближа истини. Свакодневица нас учини

безличнима, тако да се о људскоме животу не

може говорити као о срећи или несрећи, већ

о нечем између.

Пјеснички тренуци носе снагу живота.

Пјевајући о другима, пјесник пјева о себи, не

~ 1 0 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

ради сопствене славе, већ ради славе човјека,

и тако постаје свевременски: вјечит.

Духовно се бори са страстима и злом.

Пјесник не сматра себе добрим, међутим, ако

постоји и један човјек са анђеоским лицем, он

ће да гледа то лице и диви му се.

Бог се дуго скрива од човјека, па су људи

заборавили на њега, а његово мјесто заузимају

силни у Пилатовом лику, који разулареној

маси саопштавају да њима ваља да захвале

што су живи. Бог је потребан човјечанству да

би га се људи плашили и живјели честитије, па

се људско постојање једино може оправдати

надахнућем и племенитошћу, а ти тренуци

су химна људском уму, величини божанскога

у човјеку, ода филозофији, савезници пјес-

ништва.

Пјесме из пјесника износе зла која су се

у њему наталожила, у пјесничкој нади да ће

превагу у човјеку да однесе добро, а не зло,

мада човјекову патњу не можемо да мјеримо

са поклоном који се зове живот.

Немири су пјесника тјерали негдје друг-

дје, у сеобе. Људи који трагају за необичним

у умјетности и науци искључени су из токова

обичнога живота, имају своје визије, тако да

њихови случајеви постају мисионарски: они

су лучоноше човјечанства.

~ 1 0 4 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Само мрвице спознаје провијавају кроз

таму незнања, а открића за којима трагамо до-

лазе нам случајно јер човјеком управљају више

силе.Говорити истину, уздизати правду, љу-

бити ближње своје, значило је у суровом

стаљинстичком свијету, бити поражен. Чес-

лав Милош је знао да су такви „губитници“

честитији и племенитији од побједника, и

стао је на њихову страну.

„А добити шта је значило? Занемјети

на половини ријечи.

Крик чути, хвалу направди, јер је прав-

да нестала“.

За пјесника је битно пронаћи одгова-

рајућу ријеч којом изражава своје поетске

визије, ако му дозволи краткоћа постојања.

Тако се, барем за тренутак, узвисио над

обичним људима који робују ситним пако-

стима, док он космосу говори своје поетске

творевине. „Порције ништавила“ припале

су онима који ходе широким путевима, док

пјесме настављају свој живот, неовисан од

пјесниковог, који се ријечју послужио да би

превазишао ништавило кроз сумњу: Да ли је

ваљано пјевао?

~ 1 0 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

У отуђености од свакодневице Чеслав

Милош схвата да нема на чему да завиди они-

ма које меље жрвањ друштвене машинерије.

Он је за тренутак испловио духом из свега

тога и ужива у благодетима слободе и љепо-

те, док људско небивствовање препознаје по

ружноћи која се маскира у живот.

Пјесник је божански секретар који не

разумијевајући живот, разбијен на детаље

мисли, прави мозаик од стихова који никада

неће бити завршен, знајући да је изистински

пјеснички живот у сну, а јава је за пјесника

грозомора.

У велелепној природи човјек је мален и

немоћан, а пропаст свијета је са отуђењем од

ње и од себе, одавно почела, док су очекива-

не муње и громове Апокалипсе замијенили

„нормалност“ постојања која је обиљежена

човјековим прогонством из Раја када је кушао

плод са дрвета Спознања.

Умјетност је потребна да бисмо достојно

живјели и служили Богу, и људима. Умјетник

је призма кроз коју се преламају зраци до-

гађања на земљи, те тако пречишћени добијају

хуманистичку нијансу. Ако се изгуби спознаја

добра и зла, љепота спашава човјека.

Чеслав Милош је указао на спасилачку моћ

стихова, али гомиле мртвих су остале, и зло,

~ 1 0 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) више него добро, влада. Пјесме из његовога

пера личе на библијски стих, па се вјечитим

може да назове оно што ваља, а садашњост

можемо да измјеримо снагом прошлости.

Пјесништво настаје из патње и жеље да се про-

мијени свијет у љепши и праведнији, а када

би нестало зла, кривде и ружноће, не би било

пјесама које су вјечита човјекова тежња за ис-

купљењем, очишћењем од гријеха и настојање

да се врати у Рај одакле је изгнан вољом Божјом

јер сагријеши. Ако човјечанство постане рајско, пјесме неће бити потребне: дакле, док постоји

човјека, биће их. Отуда тежња пјесника Чесла-

ва Милоша да буде ван пјесама, али у љепшој и

праведнијој стварности.

Зато је пјесник својим поетским настојањем

створио значајно пјесничко дјело са антипјес-

ничким хуманистичким порукама изгнаника.

„Ја бих ипак више волио да најзад будем

ван пјесама и прозе, ван намјере и образло-

жења“.

~ 1 0 7 ~

ЧАРЛС БУКОВСКИ

Први пут сам чуо за Чарлса Буковског у

Сарајеву 1984. године када је био познат и

слављен као оригиналан писац. Упознао сам

донекле његов књижевни стил преко фил-

ма који је снимљен на основу његове књиге:

Приче једне обичне лудости. Проналазим у

књижари истоимену књигу, и то је било прво

што сам читао од америчкога књижевника.

Касније сам прочитао романе Жене, Блуднога

сина...

Књигу његових пјесама нијесам успио да

пронађем, сем што сам читао поједине његове

поетске творевине у београдској „Књижевној

речи“ која се више не штампа.

Пјесме које читам, биле су огромне форме

са много понављања, стилистички недотјеране.

У мени остављају утисак храброг и необавезног

писања, без тежње да се каже нешто велико и

генијално. Писане су са намјером да се искаже

обичност и тегоба трајања јасним стилом.

~ 1 0 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Наставио сам да се дружим са прозом

Чарлса Буковског која је духовита: засмијава

ме његов животни став који из тешких ситуа-

ција бивања њедри поетику – умјетност.

Онда сам прочитао у новинама да је пи-

сац у дубокој старости умро од леукемије.

Од његових пјесама сам прочитао мали

број док ми један љубитељ стваралаштва аме-

ричкога писца, није понудио избор пјесама

Чарлса Буковског од 1955 до 1980. године у

избору и преводу Воја Шиндолића, који је,

како тврди у предговору овој књизи, упознао

књижевника када је боравио у Америци.

„Правилно забиљежити ријеч, то је

права храброст, гледати облике, живјети

живот, стати у ред. Постоји стотина

хиљада људи који мисле да могу писати. Они

су критичари и подругљивци.

Указати на доброга писца и назвати га

обичном незналицом помаже им да задовоље

свој губитак креативности, и што је писац

бољи, то га они више мрзе“. 13

(Знајући његов став према књижевници-

ма, које није подносио јер их сматрао досадним

и глупим, а критичаре инфериорним у односу на

књижевне ствараоце, вјероватно би се и моме

~ 1 1 0 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) покушају да дочарам његово стваралаштво на

неколико компјутерских страница, наспрдао, и, можда, одмахнуо руком).

(Пошто се живот и књижевна фикција

преплићу: бавећи се животом овога америч-

кога писца, ми се, у ствари, занимамо његовом

литературом).

Чарлс Буковски је рођен у Њемачкој и

јеврејскога је поријекла како пронађосмо на

интернету. Док је био дијете породица му се

преселила у САД, па је језик којим је говорио

и писао енглески. Бави се којекаквим посло-

вима од којих преживљава, увијек у сукобу са

собом и друштвом које није могао, или није

хтио да прихвати, те се према људима односи

са иронијом, цинизмом и презиром. Такав је

и његов стил писања. Отац га је, док је био

младић, истјерао из куће, и те детаље свога

живота описује у роману Блудни суд. Скита

Америком тражећи одушка животној тјеско-

би у алкохолу и женама. Говори да је алкохо-

личар који је постао писац, а не писац који је

алкохоличар.

Алкохол му је потребан да би створио

илузију лакшега живота: жене да би се доказао

као мушкарац, јер није могао да их има када

је био неугледан младић са акнама на лицу.

У својим књижевним творевинама тврди да

~ 1 1 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

жели и алкохол, и жене, а када би га примо-

рали на избор, одрекао би се жена. Читање

и писање дали су му смисао трајања, касније,

нешто новаца, и свјетску књижевну славу.

Једном се женио и, како пише, са женом је

имао кћерку за коју плаћа издржавање. Волио

је само једном, али је његова љубав умрла од

алкохола.

Замјена Чарлса Буковског у његовим књи-

гама је Хенри Кинаски, лик, који у богатом

америчком свијету пуном „сигурних и не-

рањивих“ пословних људи са стварима које

писац нема, утјеху проналази у алкохолу, пи-

сању и женама са дна живота.

Писац са иронијом говори онима који у

својим меканим фотељама проводе живот, док

он, витез модернога доба, траје по кафанама

Лос Анђелеса и изгледа боље и виталније од

таквих мекушаца.

Оштра самокритика прожима његово

књижевно дјело. Погледати храбро у себе –

згрозити се, па онда наставити живот и рад је

став Чарлса Буковског.

Књижевни критичари са тешкоћама могу

да сврстају његово стваралаштво у неки књи-

жевни правац или покрет јер је писац само

свој, па књижевне стилове и обичности живо-

та разбија и руши, и ствара свој начин писања.

~ 1 1 2 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Поједини тумачи његовога дјела тврде да

њега читаоци не разумију, да га читају погреш-

но јер његово писање, поред видљиве еротике,

у дубини има смисао који није еротски.

Мислимо да су у праву сви они који чи-

тају америчкога писца, без оптерећења јесу ли

га разумјели или нијесу.

Осамљен, сиромашан, изгубљен у америч-

ком сну, опија се до бесвјести и пише, а своју

поетику тумачи на свој начин:

„Писање, напокон, постаје прави рад

нарочито ако покушавате да тим радом

платите станарину, купите пиће итд.

Зато се и објављују књиге“.

Није хтио да успије, није хтио да буде сла-

ван, није хтио да буде богат, није хтио да има

кућу, није хтио да има само једну жену...

Његове књиге посташе читане у свијету,

његово књижевно дјело обимно, а славу је

стекао у позним годинама живота јер је прву

збирку пјесама објавио у четрдесетој години.

Не без злобе, поводом силних пјесника

који само „испумпавају“ стихове да би при-

крили свој недостатак талента, написаће да је

пуно пјесника, а тако мало поезије.

О књижевноме стваралаштву пише:

~ 1 1 3 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

„Геније је онај који има способности да

искаже просту ствар на једноставан на-

чин, или чак да каже једноставну ствар на

још једноставнији начин“.

Узори су му били: Селин, Достојевски,

Хамсун, Хемингвеј...

Говорио је да жели да доживи дубоку ста-

рост, па да ствара велике романе као Хамсун,

и да умре у својој осамдесетој години.

Преварио се за неколико година.

Слава му!

~ 1 1 4 ~

ПОЕТИЧНОСТ

СВАКИДАШЊИЦЕ У

ПЈЕСМАМА АЛЕНА ГИНЗБЕРГА

Дијете Јеврејина, лирскога пјесника, и

мајке Рускиње, тешког душевног болесника,

је својим генетским саставом предодређен

за необични живот и поетско стваралаштво.

Он је против уобичајених животних токова, а

тегобу живота изражава жељом да умре и про-

буди се када промјене на Земљи буду видљиве.

У лудилу званом цивилизација, која де-

хуманизује човјека, пјесник се не сналази,

па снажно поетски критикује такву врсту

живљења недостојног човјека.

„Заиграјмо заиграјмо

Због лудила

Америчког

Народа“.14

Кризу човјечанства у коме владају мржња и

злоба окарактерисао је као тешко бреме љубави

~ 1 1 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

под којим човјек посрће. Отуђеност човјека

од човјека, од себе, потребно је превазићи и

вратити се своме тијелу натопљеном отрови-

ма, храбро загристи „сендвиче стварности“: јер свијет који настоји да живи разумно је луђи

од пјесничке лудости која плоди хуманизам.

Пјесник је тврдио да доживљава сусрете

блиске врсте са пјесником Вилијемом Блејком,

па је због тих визија лијечен, иако се духовно

сродне личности често „нађу“, мада не живе у

истоме времену.

„Куда то идемо Волте Витмене? Врата

се закључавају за један сат. У коме правцу је

уперена твоја брада вечерас?

Љубав за животом надвладава сивило

гвожђа и бетона. Човјек је окренут сунцу, сун-

цокрет. Пјесник пјева о свима обесправљени-

ма „који живе у мојим саксијама под свјет-

лошћу пет стотина сунаца“.

Свој протест због уништења људскости

у човјеку Гинзберг је слио у поему Урлик која

је протест против нечовјештва. Посвећена је

његовоме пријатељу Карлу Соломону и слич-

нима, уништеним у окршају са друштвом коме

нису могли да се прилагоде.

~ 1 1 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Доброту душе супротставио је свим зли-

ма свијета уздижући је до натприродног јер се

отуђила од човјека.

„Света натприродна изузетна сјајна

паметна доброта душе!“

На ироничан начин пјесник пјева о аме-

ричкој машинерији која гута људе, па у адми-

нистративне форме покушава да зароби љубав

која сувоћу хартије не подноси.

Ален Гинзберг скита Америком, ради које-

какве послове, пише пјесме оригиналне форме

и садржаја које ће да постану познате, иако су

их поједини критичари окарактерисали као

неморалне и перверзне јер носе у себи сву

биједу данашњице. Имао је храбрости да свој

необични начин живота призна лицемјерном

друштву, које је врло искварено, али неморал

прикрива. Од животне „нормале“ бјежи у от-

рове, настраност и лудило.

Допутовао је у Европу и њоме скита.

Опјеваће је у пјесми Европа! Европа!

„...градови су

Рад и цигле и гвожђе и

Дим из котла

Личности...“

~ 1 1 7 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Јавно се изјашњава као комуниста, али због

слободоумних ставова према друштву, прогоне

га са Кубе, па схвата да сви режими имају исту

црту искоришћавања човјека, ма како се они

звали. Умјетник зна да ће побједу да однесе

људскост, дух и таленат иако су они који га по-

сједују прогоњени. Зна да ће пјесничка ријеч

одјекнути међу људима, да ће многи режими да

буду срушени, али човјек неће пасти: опстаће

грешан у борби добра и зла.

Мисију пјесника Ален Гинзберг сматра

светом, као свештенички позив, па оптужује

бескичмењаке који се покоравају систему, док

он гине борећи се са злом јер вјерује у свету

мисију пјесама које ће својом љепотом и хума-

ношћу да спасу свијет. Увјерен је у своје визије

које ће да претвори у стварност, без политике

које се клони да не би постао монструм.

Несрећу своје мајке која је са руском

душом дошла у Америку да би умрла избез-

умљена, опјевао је у поеми Кадиш – молитва

и оплакивање мртвих – чија форма и садржај

припадају јеврејској културној традицији. Гинз-

берг је молитву за мртве претворио у молитву

и плач над живима, јер се пита коме је потреб-

но завидјети: умрлима који су све бриге поко-

пали, или живима којима предстоји даљи ход

долином плача.

~ 1 1 8 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) Живот нас увијек превари својом брзи-

ном којом нас однесе са планете Земље, па по-

тпуно предавање Богу стапа се са свим ужаси-

ма човјечанства, и смрћу, која је, исто, божја.

„Јао! Јао! Нама се још горе пише! У сосу

смо! Ван тога, Смрт је... Смрт се смиловала,

Ти си завршила са својим стољећем, зав-

ршила са Богом“.

У пјесми Немој никада остарјети Гинз-

берг се опрашта са својим оцем и пјева његове

ријечи: „Немој никада остарјети“. Биједу, немоћ и патњу старости пјесник је изразио

овим ријечима, па је одлучио да увијек остане

млад у духовним сферама јер тијело пропада.

Цивлизација дарује техничке направе које

злоупотребљавамо, и које више не робују човје-

ку, већ људска врста њима. Ствари којима је

планета претрпана дехуманизују живот, и књиге

које се употребљавају као украс, па не промичу

оштром Гинзберговом перу. У телефону пјесник

види справу на којој људи умиру, и којој дарују

своју интиму, виду убицу њиховога мира. Теле-

фонска звона пјесник опјевава као звона смрти.

„... узнемирен, срце ми се стеже при по-

мисли на прсте, бројчаник, смрти, пјевање

~ 1 1 9 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

телефонских звона која звоне у зору, звоне

цијело послијеподне, звоне у поноћ, звоне

сада заувијек“.

Елегија за Нила Кесидија је плач за не-

срећно настрадалим уживаоцем наркотика,

над генерацијом која бјежи од стварности у

свјетове створене вјештачки, и у њима прона-

лази смрт.

Трајемо врло кратко, смењују се гене-

рације, пролазимо једни мимо друге не по-

знајући се, али ствараоци траже у себи прво-

битну искру која их је зачела. Безнађе извире

из пјесникове немоћи да заустави пропаст

свијета који је полудио.

„Градови Земље затровани ратују, моја

умјетност безнадежна...“

Поета је у стању да својим пјесмама ра-

зоткрије закулисане радње тајне политике

која припрема терен за покољ недужних, због

профита.

„Баш се морало бити богат, морало се бити

моћан, морала се најмити технологија са

Харварда,

Баш је морало да се убије у Индонезији 500 000,

~ 1 2 0 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и )

Баш је морало да се убије у Индокини 2000000,

Баш се морало да се убија у Чехословачкој,

Баш се морало да убија у Чилеу,

Баш се морало да убија у Русији,

Баш се морало да се убија у Америци“.

Човјечанство није добро направљено. Сви

друштвени системи су лаж, окренути против

човјека кога без престанка лажу да би се поли-

тичари одржали на власти. Процес у коме се

немоћни батргамо држи нож под нашим вра-

том – не можемо да се супротставимо друштве-

ном жрвњу који нас меље. Пјесник је против

неправди којих у свим системима има. Он не

затвара очи ни пред каквим ужасом, види све и

такав не одговара ни једном режиму.

Митско проклетство међу нацијама које

се не подносе и ратују до истребљења, чини

битну поетску инспирацију Алена Гинзберга

који прилази и пјева човјеку за чије се право

бори. Пјева разуму, њежности, спокојству:

човјечанском оптималном опстанку. Буни се

против сваке диктатуре и против несвјесне

руље која гази оно најбоље у човјеку.

„Исус Христ је био без мана, али Распе-

ла га је Свјетина“.

~ 1 2 1 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Ален Гинзберг се окренуо будистичкој ме-

дитацији у којој тражи спокој јер га у обично-

ме животу не може наћи. Разбио је уобичаје-

ност постојања, па ријечју храбро утире пут

ка бољем сутра човјечанству. Његов поетски,

пророчки и револуционарни стих, прочуо се

свијетом.

~ 1 2 2 ~

ЦИТАТИ

~ 1 2 3 ~

1. Наводи у есеју Узвици у „Нечистој крви“, Борисава Станковића преузети су из дјела:

„Нечиста крв“, Борисав Станковић; БИГЗ,

Београд ,1979. год. (Стр. 2, 4, 7, 11, 12, 74, 82, 129, 167, 168, 201, 227)

2. Цитати у есеју „Нијеми језик“ у „Нечистој

крви Борисава Станковића преузети из

романа: „Нечиста крв“, Борисав Станковић;

БИГЗ, Београд, 1979. год. (Стр. 3, 5, 8, 12,

28, 79, 124, 170, 208, 227)

3. Стихови у есеју Поетика Петра Другог

Петровића Његоша преузети су из издања

„Луча микрокозма“, Петар Други Петровић

Његош; Октоих, Подгорица, Светигора,

Цетиње 2001. год. (Стр.17, 23, 34, 62, 68, 86) 4. Цитати у есеју Један српски модерниста

преузети су из Сабраних дела Јована Дучића;

Бигз, Београд, Свјетлост, Сарајево, 1989. год.

(Стр. 54, 67, 128, 229)

5. Цитирани стихови у есеју Пјесме Алексе

Шантића узети су из Изабраних пјесама

~ 1 2 5 ~

М и ш о Га ћ и н о в и ћ

Алексе Шантића; Трудбеник,Требиње, 1983.

год. (Стр. 58)

6. Стихови преузети у есеју Пјевање

Аугустина Тина Ујевића су из Изабраних

пјесама Тина Ујевића; Коле, Никшић, 1981.

год. (Стр. 8. 9, 57)

7. Стихови у Есеју о пјесмама Бранка

Миљковића преузети из Изабраних песама

Бранка Миљковића; Реч и мисао, Београд,

1988. год. (Стр. 7,8,9, 24, 37, 49, 58, 76,97, 98, 101, 104)

8. Стихови из есеја Васко Попа наведени

су из књиге Песме Васка Попе; Реч и

мисао, Београд, 1988. (Стр. 28, 35, 47, 58,

67, 129, 130)

9. Наведени стихови у есеју О пјесмама

Александра Ивановића преузети су из

књига: Стихови и Чапур у кршу, Александар

Ивановић; Побједа,Титоград, 1979. год.

„Стихови“ (Стр.41, 42) „Чапур у кршу“ (Стр.

37, 58)

10. Стихови у есеју О књижевном

стваралаштву Душана Радовића наведени

су из књига: Понедељак, Уторак, Среда

и Четвртак, Душан Радовић; Нолит,

Београд, 1980.год. „Понедељак“, (Стр 24);

„Уторак“, (Стр. 24 и 27); „Среда“, (Стр.

34); „Четвртак“ (Стр. 18 и 19)

~ 1 2 6 ~

Т РА Г О В И М А Љ Е П ОТ Е (е с е ј и ) 11. Наведени стихови у есеју о Анрију Мишоу су

из књиге: Избор француске поезије,

др Радомир Констатиновић; Завод за

издавање уџеника, Београд, 1985. (Стр. 97)

12. Стихови у есеју Пјесништво Чеслава

Милоша преузети су из „Сабраних песама

Чеслава Милоша“; БИГЗ, Београд, 1989. год.

Избор и препев, Петар Вујичић (Стр. 24, 29,

67, 89, 114, 120, 127)

13. Наводи из есеја Чарлс Буковски цитирани

су по књизи: Изабране пјесме Чарлса

Буковског; Сатир, Дубровник, 1998. год.

Избор и превод, Војо Шиндолић (Стр. 4,

5, 7)

14. Цитирани стихови у есеју Поетичност

свакидашњице у пјесмама Алена Гинзберга

наведени су по књизи: Избор пјесама Алена

Гинзберга; Свјетлост, Сарајево, 1989. Избор

и препјев, Хамдија Демировић (Стр. 24, 47,

89, 94, 103, 147, 151)

~ 1 2 7 ~

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-9780-1-3

COBISS.CG-ID 32676368