Мила Медиговић Стефановић

ЛЕКСИКОН ПОЗНИ

Мила Медиговић Стефановић

ЛЕКСИКОН

ПОЗНИ

2020.

Izdavač JU Narodna Biblioteka Budve, Žrtava fašizma 56, Budva

Za izdavača, Mila Baljević

glavni i

odgovorni

urednik

Urednik izdanja Stanka Stanojević Lektura Tanja Gregović Milovanović i korektura

Recenzija dr Predrag Zenović Ilustracija na Cvetko Lainović koricama

Rješenje korica, Aleksandar Petrović priprema za

štampu

Štampa Obodsko slovo, Podgorica Tiraž 300 primjeraka

Sadržaj

Postmoderni literarni postupak

Дно 79

u leskikonima Mile Medigović

Дом старих

80

Stefanović – dr Predrag Zenović 9

Дон Кихот

(El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha)

81

ПОЗНИ ЛЕКСИКОН:

17 Дрангулије 90

картографија туђих и сопственог

Елипса и егзегеза

91

идентитета у фикцији и стварности

Естетски модели

91

Ефекат лептира

91

Умјесто увода

19 Жена 94

Адлигат 23 Задовољства 96

Азбучник 24 Jaпи 97

Al egro ma non tropo

28 Једноставност 98

Америка 29 Језик 100

Антифашизам 34 Калдрмаши 101

Архив 38 Карикатуре 102

Асфалт 39 Корона 103

Бака 40 Кофер 108

Безнађе 41 Ледине 113

Беле слике

44 Магнолије 123

Библиотека 45 Малаксија 124

Библиотеке из другог угла

50 Мама 125

Библиофили и библиокласти

53 Марс

128

Бисер 54 Маске 134

Болест 55 Мачке 137

Бомба 56 Море 139

Будимпешта 59 Мушкост у женама

141

Венеција 62 Народни музеј

142

Веџвудов сервис за компот

75 Несаница 144

Географија 77 Нова година

145

Детаљ 79 Осми март и други поводи

146

Панцирно срце

POZNI LEKSIKON:

209

(Излазак из историје)

148 tužna i setna prisećanja u otimanju Параскаведекатриафобија 150 od zaborava Персонална географија

151

Писање 153 Kraj početka

210

Пљевља

Abecedarijum 211

(промоција 12. новембра 2012)

154 Aberacija 211

Подсјетници 156 Anonimnost 212

Пожари 157 Antiejdž

213

Порез 158 Arhipelag 213

Ратови 160 Banjaluka 215

Резервација 161 Bezistan 221

Реторика 162 Beogradski manifest

223

Рођендани 164 Beograđanke 223

Рукохвати 166 Bolest 224

Сајам 167 Blefiranje 227

Самоћа 168 Brevijar 227

Светионици далеких

Bubice 230

и мојих мора

169 Budva 230

Смрт 172 Čistoća i čistunstvo

233

Трст

174 Čitanje, knjige i čitalac

235

Ћирилица 178 Datumi 240

Фашизам 180 Diplome 242

Феномени савремене пошасти

181 Dosada 243

Филмoви 182 Džunglaši 243

Хармонија 186 Egotopija 244

Цвеће 187 Emotikon 245

Цркве 189 Empatija 246

Читалиште 192 Extazi 248

Читање књига

197 Fado 251

Шездесетосма – студентске

Fejk

251

демонстарације 202 Feribot 252

Festivali 252

Film 253

Gradski prevoz

254

Gulag 255 Savjeti 314

Hemija 257 Seletoidi 317

Hoteli 258 Slova 318

Idealist 260 Soroš 318

Inflacija reči

264 Specijalno vaspitanje

319

Influenser 265 Starost 321

Jugonostalgija 265 Story 323

Katalog naprslog života

268 Strah 323

Klijentelizam 273 Strip 324

Kockanje 275 Surlaš 326

Kokus 275 Tanatos 326

Krealizam 276 Tarantela 327

Kruzeri 277 Usamljenost 328

Lift 280 Uverenja

Limb 281 (potvrde, prepisi dokumenata) 328

Logor 282 Vegani 330

Lumbrela 284 Vežbanja 331

Mediteran 285 Viagra

332

Naočari (Umesto olovke za šalter

Vicevi 333

privezane naočare)

286 Zaštita životinja

334

Ogledalo 286 Zemlja porekla

334

Paidea 287 Zemljotresi 335

Patuljci 287 Zoran Radmilović

337

Pijanstva 288 Zvezde 339

Pljeskavica 289 Žene 339

Primorska arhitektura

290 Žirafa 340

Prodavnice 292

Provjeravanje 293 Биобиблиографија Миле

Psi 294 Медиговић Стефановић

343

Putopisi 298

Rat 302 Preporuka – Jovica Aćin 347

Rat za početnike (iz ugla vojnika): 308

Reciklaža 310

Rečnici 312

Sapun 313

Постмодерни литерарни поступак у

лескиконима Миле Медиговић Стефановић

Руски књижевни теоретичар Михаел Бахтин у својој рас-

прави „Облици времена и кронотопа у роману“ из 1936.

године увео је у књижевну теорију појам који означава

јединство времена и простора: појам хронотопа. Слика

човјека, записаће Бахтин, интринзично је хронотопска. Ту

увезаност простора и времена, њихов амалгам реконстру-

исан постмодерним литерарним поступком, видимо и у

лексиконима Миле Медиговић Стефановић.

Вријеме и простор имају заједничку тачку – човјека, саму ауторку и њен искуствени и имагинарни свијет, историјску стварност преломљену кроз њено сопство.

Човјек се, у овим лексиконима, конституише у простору

и времену који га стварају и мијењају. Отуда завичајни

архипелази, скупине завичајних острва, дјелова простора

који реконструисани у сјећању чине завичајно насљеђе

ауторке. За Црњанског, „завичај је оно што човјек изабере“, завичаји нису датост и о томе ови лексикони досљедно

свједоче. Завичаје бирамо према личном сензибилитету, искуству, према промјенама у нама и око нас.

Поред хронотопа као кључног семантичког оруђа за

разумијевање поетике овог двотомног лексикона, указао

9

Мила Медиговић Стефановић

бих на још неколико важних поступака постмодерног

књижевног манира које ауторка примјењује.

Први важан поступак је увезивање документарног и фак-

тографског у текст. Лично и фактографско, у специфичном

постмодерном колажу, прожимају се. Тако је сам лексикон

писан као својеврсна аутобиографија. Мила Стефановић, дјевојачки Медиговић, рођена је у ондашњем Титограду

(Подгорица) 1948. гдје је матурирала у тамошњој гимназији.

Основне студије завршила је на Филолошком факултету у

Београду на Групи за југословенску и општу књижевност, а магистарске студије на Филозофском факултету у Новом

Саду. Докторирала је на Филолошком факултету у Београ-

ду, на Катедри за библиотекарство и информатику, а назив

њене тезе био је „Историја Народне библиотеке у Крагујевцу

од оснивања до 2000. године“. Бави се књижевном критиком, есејистиком и културном историографијом. И све ове био-

графске елементе можемо наћи расијане по лексикону. Мно-

гострукост ауторкиног интелектуалног стваралаштва исија-

ва из разноликости одредница. Као новинарка-сарадница

писала је за Нови пут, била секретар Фонда за кредитирање

ученика и студената општине Светозарево, стручна сарад-

ница СИЗ-а а потом савјетница за општа питања средњег

усмјереног образовања и васпитања и издавачку дјелатност

Завода за унапређивање васпитања и образовања региона

Шумадије и Поморавља. У идеји завичајног архипелага крије

се и дио ауторкине поетике. „Поетика простора је чудовиш-

на и кад се ослонимо на Башлара – теоретичара поетске

маште, онда је невероватно како вам постане блиско нечије

друго искуство на острвима завичајног архипелага. Срце

вам је у завичају, а посао и каријера негдје другдје. Распетост

између завичаја и неких нових даљина покривају таласи Ја-

дранског, Шумадијског и Панонског мора.“

10

Л е к с и к о н п о з н и

Сви ти градови, улоге и вријеме које је прошло смјеште-

ни су у корице двају лексикона, распоређени по рјечнич-

ким одредницама. Нема ли бољег литерарног поступка за

суочавање са сопственим временитим бићем од покушаја

да се сједини са фактографијом, да се хладно дисецира. Ки-

шовски. У фактографско се уноси лирски доживљај свије-

та, стварајући илузију „истовјетне истинитости“: „Бела је

духовна нит којом сва црнила трајања исписујемо. Бео је

хоризонт чекања, бело је видело размењено за доживље-

ну тмушу и сећање на прадавни хаос.“ Све одреднице су

амалгам фактографије и личне географије, преплетене

сјећањем и осјећањем.

Поред политичко-друштвеног ангажмана, Мила је

као средњошколски професор српског језика и књижев-

ности у Крагујевцу радила у неколико средњих школа, а

била је и директорица Народне библиотеке у Крагујев-

цу од 1995. до 2001, потом библиотекарка – истраживач.

Можда и најважнија биографска чињеница је да је Мила

Стефановић ауторка неколико монографија и великог

броја научних и стручних текстова из књижевности, би-

блиотекарства и културне историје Србије и Црне Горе, а

нарочито родних Паштровића. Њене студије у Београду

и Новом Саду и интересовање за народну књижевност

и паштровску свадбу, као профану светковину овог под-

небља, крунисане су магистарском тезом „Женско писмо у

паштровској свадбеној лирици“ која је касније преточена

у једну од најзначајнијих монографија о паштровској жени

икад написану. Упркос фаворизовању мушкарца у свадбе-

ном ритуалу, Мила уочава епитете и лирску сензибилност

какву мало која усмена књижевност има, амбијент у којем

стасава млада, откривајући нам лирски невјестин свијет

у епском хабитусу. Важно је и овим лексиконима уочити

11

Мила Медиговић Стефановић

важност коју ауторка приписује жени и женском писму.

Жена, богородица, женско писмо, глумица Мила Димић

али и прегршт литерарних мотива и перспектива који

упућују на женско.

За постмодернистички проседе европске књижевности

знају пола вијека, а њега је, истрпјевши казну коју пронала-

зачима прописује књижевна инквизиција, у југословенске

књижевности унио Данило Киш. Ауторка овај поступак

примјењује уносећи у „тијело текста“ дјелове књига, интернет

страница, подужих цитата. Тако текст личи на палимпсесте

у којима се догађа магична игра интертекстуалности. Библи-

отечко искуство човјечанства од Александријске библиоте-

ке до Google-а представља ауторкину личну фасцинацију и

у писању лексикона осјећа се пулсирање тог искуства које, готово аутономно, тражи свој нови писани траг.

У ауторкином поступку, на формалном нивоу, уочава

се још један колаж својствен постмодерни. Лично прева-

зилази конвенције језика, тако су и ијекавица и екавица

дозвољене, у истој књизи, некада и у истим одредницама.

Језик је друштвена норма али је и способност човјека да

једну структуру претвори у свој метод комуникације са

другима. Сосир је у Општој лингвистици разликовао лан-

гуе, као друштвену норму и пароле као лични језик, инди-

видуални језички акт. Без пароле-а нема језика. Посебно у

контексту у којем је политизација језика и језичке норме

толико присутна да лични језик остаје једина оаза говорне

и писане слободе. „Ијекавица је“ пише ауторка „моја ма-

терња“, екавица изговор њене професије и зрелости.

У овој књизи уочава се и једна борхесовска, постмо-

дерна фасцинација библиотеком. Сјетимо се ту и Фукоове

фасцинације рјечницима или Кишове енциклопедијама

и разумјећемо зашто је баш лексикон одабран као форма

12

Л е к с и к о н п о з н и

литерарног израза. Неколико одредница посвећено је упра-

во том библиографском јединству догађаја, људи, феномена.

Ту су и одреднице адлигат, библиотека, синтеза – покушаји

литерарне реконструкције свијета, али и његово морално и

смисаоно пропитивање. Тај назив – симбол повезаности, не

само више књига у једним корицама, већ више генерација, култура, земаља и народа под једним кровом увезивање

личне и опште историје, које се преклапају дајући једна дру-

гој нови смисао гледано очима човјека.

Још један кишовски манир скривен је у идеји лексико-

на. Сам абецедни односно азбучни ред одредница... Абе-

цедаријум, Аберација, Анонимност, Антиејџ, Архипелаг, Бањалука, Безистан, Београдски манифест, Београђанке, Болест, Блефирање, Бубице, Будва, Чистоћа и чистунство

Читање, књиге и читалац Датуми, Дипломе, Досада... на-

брајање која треба да створи привид реда, система, живота

сређеног „под конац“. Међутим, „живот је шири од сваког

правила“ (Селимовић). Зато је и сама идеја да се живот

стави под одреднице у окриље једног лексикона својеврс-

на постмодерна иронија.

На неколико мјеста у оквиру одредница могу се наћи

и трагови ауторкине аутопоетике. „Записивати насумце, или по диктату душе, небитно је за коначну верзију текста“.

„Прибегавање интертекстуалности и пачворк записима, може допринети побољшању написаног.“ Овакав приступ

ауторку често одведе од одреднице, па тако једна одред-

ница у свом окриљу крије садржаје и теме које се на њу

нужно не односе, остављајући тексту непредвидивост не-

својствену обичном лексикону. Чињеница да су ауторкини

радови углавном били научног, истраживачког карактера, у лексиконима се осјећа њено истраживање литерарних и

полу-литерарних жанрова.

13

Мила Медиговић Стефановић

Политичка и друштвена стварност из које извиру од-

реднице ових лексикона обиљежена је током историје, транзиције, друштвеним и политичким мијенама и преви-

рањима. Оне константе друштвеног које чине да неправда

и доминација буду основни код друштвене репродук-

ције, нашле су израз у рјечнику. Ауторка их саопштава у

своје име, али и у име оне већине којој припадамо, која је

истовремено била и предмет њеног изучавања, књижевног, антрополошког и психолошког.

Одреднице крију искуства индивидуалног и колектив-

ног измијешаних између свјесног и несвјесног у колажу

људских, егзистенцијалних стања, емоција, тренутака

и свих других мјера човјека и живота. Лексикони су ау-

торкина реконструкција свијета. Духовног, биолошког, друштвеног, политичког, транзиционог свијета у којем је

ситуиран свијет њеног живота, интимна прича о људском.

„Снебивајући се имитирамо живот; оазе спокоја ограђује-

мо, бранећи се од учмале гомиле и опште бездушности“

тек понегдје пробија оштри отклон од свијета који се

промијенио, изгубио и који се покушава реконструисати

и сачувати у тексту. Није ли то суштина сваке књиге, би-

блиотеке, сваке писане ријечи?

Два лексикона, као двојни, бинарни принцип свеко-

ликог живота, стварања и рађања, ствара чудесни свијет

ауторке, који позива читаоце, да онда када каква ријеч или

феномен постану страни или неразумљиви, посегну за

лексиконом као тумачем свијета, времена, људи и душе.

Др Предраг Зеновић

14

Вјечити спомен мојим драгим теткама уз чију сам

подршку и љубав остварила снове младости.

ПОЗНИ ЛЕКСИКОН:

картографија туђих и сопственог

идентитета у фикцији и стварности

17

Умјесто увода

Улога сјећања је битна у свим фазама нашег постојања, али

се у позним годинама интензивније враћамо евоцирању

догађаја из дјетињства и младости. Слике дјетињства – за-

памћене из приземља човјековог погледа на свијет, укло-

пљене су у оквир личних сјећања и друштвене меморије.

Аутобиографско и историјско се преплићу у ткање сваке

животне приче. Најчешће осамљени у позном животном

добу, тражимо умјешне путеве да побјегнемо од тишине

коју ослушкујемо уз одјек часовника и дискретних акорда

рок енд рол младости. Утјеха писањем је терапеутски из-

бор онима што вјерују писцима, сликарима и умјетничким

ствараоцима у окружењу помјерених вриједности. Када

сам научила да читам добила сам најљепше књиге дје-

тињства ‒ Срце Едмонда де Амичиса и Распјеваног цврч-

ка Бранка Ћопића. Наизмјенично сам читала Амичисове

дневничке записе и Ћопићеву поезију и од тада увијек

читам неколико књига упоредо. У професорској улози

савјетовала сам ђаке и дјецу из фамилије да књигу Башта

сљезове боје уврсте у свој избор. Данас ми се чини да Ћо-

пићеви црни коњаници и даље крстаре у име налогодава-

ца смрти и политичког профита.

Егзиперијев Срећни принц утицао је на најмлађе чита-

оце широм свијета. Необичност дјела и нова сазнања из

19

Мила Медиговић Стефановић

ауторове биографије, подстичу нова ишчитавања. Остао је

без оца, млађи брат прерано окончава у седамнаестој годи-

ни, једна од три сестре умире прије Другог светског рата. У

тешким тренуцима ратног вихора написао је молитву која

може охрабрити многе на прагу посусталости:

„Господе, ја не молим ни за чудеса ни за привиђења, већ за снагу свакодневну. Научи ме уметности малих

корака.

Начини ме пажљивијим и сналажљивим, да бих се

у разноликости свакодневног живота задржавао на

открићима и искуствима која ме узбуђују.

Научи ме да правилно располажем временом свог

живота. Подари ми фини дар да разликујем примар-

но од секундарног.

Ја молим за снагу уздржаности и мере, да кроз живот

не бих лепршао и склизнуо, већ разумно планирао

ток дана. Да могу видети врхове и пространства и да

чак понекад нађем времена да уживам у уметности.

Помози ми да схватим да илузије нису од помоћи. Ни

сећање о прошлости, ни снови о будућности. Помози

ми да будем овде и сада, и прихватим овај тренутак

као најважнији.

Спаси ме од наивног уверења да све у мом животу

треба да буде глатко.

Подари ми јасну спознају да су тешкоће, порази, па-

дови и неуспеси само природни, саставни део живо-

та, захваљујући којима растемо и сазревамо.

20

Л е к с и к о н п о з н и

Подсећај ме да се срце често буни са разлогом.

Пошаљи ми у правом тренутку некога ко има хра-

брости да ми каже истину, али да ми је каже с љу-

бављу!

Знам да се многи проблеми решавају ако се ништа не

уради, зато ме научи стрпљењу.

Ти знаш колико је јака моја потреба за пријатељством.

Дај ми да будем достојан тог најлепшег и најнежнијег

Дара Судбине.

Дај ми богату машту, да бих у потребном времену, у

потребном тренутку, на правом месту, у тишини или

говорећи, некоме подарио неопходну топлину.

Направи од мене човека који зна да допре до оних

који су заиста на дну.

Спаси ме од страха да ћу нешто пропустити у живо-

ту. Не дај ми то што ја желим, већ то што ми је заиста

потребно.

Научи ме уметности малих корака.“

„А како је некад све било лепо и светло у нашим душама

које је крилатио полет у висине ‒ блиставе од ишчекивања

златних дарова, које је скривен живот, као чаробни ткач, за

нас негде припремао.“ Из тог односа, некад и сад, у животу

сваког појединца остаје видљива она боја коју смо истакли

у први план. Неко је оптимиста и даје предност ведријим

бојама и тоновима егзистирања. Песимиста је увијек у

страху, све му је на тамној позадини зацрњеног хоризонта.

21

Мила Медиговић Стефановић

Таква личност је вјеродостојна у очекивању какве злехуде

случајности – јесам ли рекао да ће се то десити! Низови

благородних дана не испуњавају очекивања песимиста.

Колекционар симптома болести, хипохондар је зависник

својих умишљених болести. Хипохондрија може бити ко-

лективна и појединачна опсесија, а писање је медикамент

излечења.

22

АЗБУКА:

А, Б, В, Г, Д, Ђ, Е, Ж, З, И, Ј, К, Л, Љ, М, Н, Њ, О, П, Р, С, Т, Ћ, У, Ф, Х, Ц, Ч, Џ, Ш.

Адлигат

Адлигат је термин из библиотекарства који означава више

разноликих књига у једном повезу. Тај назив – симбол

повезаности, не само више књига у једним корицама, већ

више генерација, култура, земаља и народа под једним

кровом – подстакао је породицу Лазић из Београда да на-

зове своју приватну институцију „Адлигат“. Уз Библиоте-

ку, основали су Музеј српске књижевности и Музеј књиге

и путовања. Планирају отварање Музеја рације у Новом

Саду. Поседују више од милион библиографских јединица, од чега више хиљада раритета. У Музеју су експонати који

представљају развитак штампе и писане речи, поред тога

прикупљају различите предмете у форми књиге из многих

удаљених места у свету – што доприноси сазнању о значају

књиге за људску цивилизацију. Музеј представља српско

издаваштво, штампу и писану реч, како у Србији тако и у

иностранству (сербика). Богатство овог уникатног музеја

наших и светских експоната културе и путовања красе, поред раритетних књига, и необични уметнички предме-

ти, филателија, нумизматика и зачудна персонална геогра-

фија власника и предака.

У сталној поставци, између осталог, има више од 300

књига пре 1800. године. Изложене су књиге на штапићи-

ма од бамбуса; затим магијска књига из џунгле индоне-

жанског племена Батак чији су листови направљени од

палминог лишћа, а корице од костију; књига на папиру

23

Мила Медиговић Стефановић

направљеном од слоновог измета; јестива књига од пи-

ринча; књига на најквалитетнијој свили; прибор за писање

књига од тиковог дрвета из Мјанмара; колекција више сто-

тина минијатурних књига, од којих је најмања величине

свега 3,5 милиметара; књиге са резбареним корицама од

дрвета; књиге са листовима од тиковог дрвета и од ручно

прављеног папира из разних азијских и афричких пле-

мена; молитвенике са Тибета са корицама од мермера, из

Монголије са украсима од жада...

Наш живот је „адлигат“, књига од стаклених уломака

различитих старосних доба и, најчешће, различитих гео-

графских одредница. Почетак је у окриљу вишечланог по-

родичног окружења, а крај у самоћи коју сте „добровољно“

изабрали, било да сте у велеграду, некој вароши, селу или

неприступачној планинској забити.

Азбучник

Одредница „азбучник“ усмјерила је многе ствараоце и при-

ређиваче књига да своја увјерења и литерарна надахнућа

разлистају на стаблима бројних наслова. Тако се на гранама

тог дрвореда могу наћи: Азбучник српских средњовековних

књижевних појмова / Ђорђе Трифуновић, (Београд: „Вук

Караџић“, 1974). Азбучник професора средњовјековне књи-

жевности заузима почасно мјесто на мојој полици приори-

тета. Концепција ове особене књиге може бити путоказ у

остварању неког дела сличног жанра: „Уколико се јављају

појмови својствени књижевности од антике до новијег вре-

мена, тада су обрађени у оквирима средњовековног трајања

(Аутобиографија, Епистолар, Запис, Колон и сл.). Задржа-

вани су, уколико је било могуће изворни српскословенски

изрази. Ако се овакав назив не употребљава данас, означен

24

Л е к с и к о н п о з н и

је наводницима Виденије, Главизна, Зде, Зри, Изложеније и

др. Читаоце каткад упућујемо на преведени или српскосло-

венски израз (Аколутија, в. Служба; Акростих, в. Крајегра-

несије; Енкомион в. Похвала и др.)... Појмови својствени

превасходно палеографији, дипломатици, хронологији, музикологији, литургици и другим наукама, посматрају се

овде само са књижевног гледишта (Вечерње богослужење, Екфонетски знаци, јутарње богослужење, Тајно писање и

сл.). Појам ’означавање времена‘, рецимо, припада претеж-

но хронологији. У Азбучник је, међутим, ушао као књижев-

ни појам, пошто писци понекад означавају време збивања

(лето, месец, круг месеца или сунца, индикт). Слично је и

са појмом ’узрасти човекова живота‘; књижевници каткад

наглашавају узраст својих јунака (младенац, детиште, јуно-

ша и др.). Неким познатим појмовима, који су обрађени у

општим књижевним и теолошким енциклопедијама, нагла-

шава се само присуство у српској књижевности(Апостол, Јеванђеље, Месечник, Осмогласник, Псалми и сл.). Извесни

појмови широког круга питања обрађени су овде само у

основним цртама (Језик, ’Риторско слово‘, Символи и др.).“

У духу претходних размишљања је и Азбучни мисионар

руског мислиоца протојереја др Александра Шмемана. Из

овог духовног штива, као једне врсте азбучно уређеног

катихизиса православне вере, наводимо савршено благо-

родне речи о лику Мајке Божије:

Богородице Дјево, радуј се, благодатна Марија! Господ је

с Тобом, благословена си Ти међу женама, и благословен је

плод утробе Твоје, јер си родила Спаситеља душа наших.

(Молитва).

„Од најдревнијих времена црквено предање Дјеву

Марију, назива Мајком Божијом, Богородицом, Пречи-

стом, Свесветом... А једна од најраспрострањенијих и – у

25

Мила Медиговић Стефановић

црквеним службама – најчешће понављаних молитава је-

сте молитва која Дјеву Марију велича као ’часнију од Хе-

рувима и неупоредиво славнију од Серафима’, што указује

да Дјеви Марији припада већа част него Херувимима и да

је Она обдарена неупоредиво већом славом од Серафима; а Херувими и Серафими су, како знамо из Светог Писма, највиши ангели Божији. Нема у Цркви службе, а готово да

нема ни молитве у којој се не спомиње њено име. Како да

не споменемо оно чиме је, као ничим другим, прожета све-

колика хришћанска уметност – како западна тако и источ-

на – а то је: представа Мајке Божије са Богодететом на

рукама. Ту представу видимо сваки пут кад уђемо у храм

и то на почасном месту поред царских двери иконостаса.

Обично пред иконом Мајке Божије гори мноштво свећа, а

ако подигнемо поглед навише, видећемо над олтаром, та-

кође, фреску Мајке Божије која, стојећи у самом средишту

апсиде, символизује средиште читавог света.“ (Алексан-

дар Шмеман, Пресвета Богородица, Цетиње: „Светигора“, 1999, 9-10).

Књиге о „азбучницима“ инспиришу ствараоце да се

усредсреде на књижевна дела претходних епоха, као што

Азбучник „Поп-Ћире и поп-Спире“. (1) / Бранислав В. Бран-

ковић, (Пожега: Свитак; Зајечар: Р. Живковић Бранковић, 1996); Азбучник / Светозар Малешев, (Нови Сад: Змајеве

дечје игре, 1998); Азбучник плашчански / Лукијан Мушиц-

ки, ([Б. м.: б. и.], 1999. (Ово фототипско издање начињено

је поводом 170-годишњице прве српске књиге штампане у

Хрватској и 175-годишњице избора Лукијана Мушицког за

администратора Горњокарловачког владичанства).

Двадесет први вијек је отворио нове уазбучене теме, објављени су наслови: Origami azbučnik / Stoja Gavranović;

[fotografije Dragan M. Ćosić... et al.], ([Sremska Mitrovica]: 26

Л е к с и к о н п о з н и

Monada; [s. l.]: YU-OC, 1997); Азбучник детињства: од ав-

лије до школе / Бранислав В. Бранковић, (Зајечар: Тимок: Р.

Живковић-Бранковић, 2001); Светосавски азбучник: увод

у веронауку / [аутори Милован В. Ђуришић и Јелена Ђ.

Жутић], (Нови Сад: Школска књига, 2003); Азбучник пра-

вославне иконографије и градитељства / Зоран М. Јовано-

вић, (Београд: Музеј српске православне цркве: Dina, 2005); Легенде о српској жени: (азбучник женских легенди о мести-

ма) / приредили и уазбучили Катарина Ж. Перић-Бохар, Ђорђе Перић, (Београд: Фото Футура, 2005); Породични

азбучник: књига за учење и вољење / Љубинка Милошевић, (Никшић: ЛПМ, 2006); Азбучник богочовечних мисли Аве

Јустина / изабрала и приредила Невенка Пјевач, (Београд: Звоник, 2006); Азбучник придева у српској прози двадесе-

тог века / Мирослав Јосић Вишњић, (Београд: Народна

књига - Алфа, 2007); Азбучник здравља / [сакупљач Дара

Јокановић], (Бања Лука: Графид, 2009); Памћење национал-

ног корена: азбучник крагујевачких села / аутори Снежана

Живановић-Катић, Слободан Ломовић, Љиљана Петриће-

вић; уредник Миодраг Стојиловић; [фотографије Зоран

Петровић], (Крагујевац: Град, Градска управа за привредне

регистре, Одељење за пољопривреду, 2011); Буквар азбуч-

ник / [уредник Душан Киук; илустратор Мариана Олегова

Кићигина Петаковић], (Рума: Панонија, 2014); Буквар азб-

учник / Иван Баленовић; [илустратор] Маринко Лебовић, (Београд: Book, 2016); Азбучник православних манастира

на тлу Србије / Драгиша Ераковић, (Ниш: Медивест КТ, 2014 ); Азбучник српских православних манастира ван Ср-

бије / Драгиша Ераковић, (Ниш: Медивест КТ, 2015). Црно

на бело: азбучник кетфељских списатеља / Иво Мунћан, (Темишвар: [б. и.], 2016 ); Азбучник: [дечија азбука у сти-

ховима] / Батрић Ћаловић; [илустрације Јелена Поповић

27

Мила Медиговић Стефановић

Ивановић], (Нови Сад: Удружење грађана „Стубови

знања“, 2016); Разбацани азбучник: (екавица и ијекавица)

/ Слободан Зоран Обрадовић; илустрације Марија Панте-

лић, (Лозница: Реч и дело: Библиотека Вуковог завичаја, 2016); Азбука за непослушне / Венко Андоновски; превод

с македонског Мирослав Мрковић; поговор Марија Нене-

зић, (Београд: Архипелаг, 2017); Азбучник српских учитеља

у Срему: 1718-1918 / Предраг Пузић, (Пећинци: Народна

библиотека, 2019).

Allegro ma non tropo

Трудиш се да не будеш депресиван и дезоријентисан.

Смејеш се свом физичком посрнућу, дижеш главу, она те

не слуша, очи гледају у рекламу за зглобове и учвршћи-

вање протеза. Хиперактивни залазак, изгубљеност у тре-

нутку кад наумиш једно, а друго скрене пажњу и поништи

претходну намеру. Мислиш да све можеш као некад, а по-

времена изгубљеност вуче са површине опстанка у дубље

зоне лаганог, понекад и изненадног, силаска у ништавило.

„Дође тренутак кад човек увиди да више нема чему да

се нада“, помислила је песникиња. „Тренутак када је све

завршено: кад је свака прилика прошла, кад су све могућ-

ности исцрпљене или напуштене, тренутак у којем су се

затвориле капије.

Тада је време да се одустане. Не може човек бесконач-

но дуго сам да борави тамо где је за постојање узајамност

неопходан услов. Или можда може? Још један дан... и још

један дан... и још један дан...“. (Ивана Димић, Арзамас, 2.

изд, Београд: Лагуна, 2017, стр. 184).

Распони сениорских емоција промене се у току дана не-

колико пута, лепеза се разлиста од осмеха на призор баке

28

Л е к с и к о н п о з н и

са унуцима, или једним потомком; затим страха од чопо-

ра остављених кућних љубимаца, до помисли – обавезно

извадити кључ из браве пред спавање. Не дај Боже – пу, пу, може се преко ноћи окончати ово бивствовање.

Песма поч. крагујевачког песника Зорана Петровића

(Крагујевац, 5. март 1954 ‒ Крагујевац, 25. фебруар 2018.

песник, романсијер, сценариста и драмски писац) пое-

тизује и наш „прави живот“.

Прави живот

„Данима се ништа не догађа

Зато се ваљда пишу дневници

да се нешто из те јаловине живота ишчепрка

нешто чему би се обрадовало дете

нешто чему само ви измишљате вредност

и што ћете сачувати на тавану

заједно са сличним бесмислицама

гомилама тога којима ће се чудити

неко ко таван буде рашчишћавао

и који ће једини видети

на шта је личио ваш приватни живот.“

Америка

Америка је крајем 19. и почетком 20. вијека била земља

наде и спасења за велики броја становника Боке и Паштро-

вића. У то вријеме и Цариград је био пожељна дестина-

ција за економске емигранте. Миграциони покрет био је

економски мотивисан, али емотивни потреси појединаца

и цијелих породица могу се наслутити из исповијести

забиљежених у књигама, дневницима и писмима која су

каткад пристизала најближима у завичају. „Тешком муком

29

Мила Медиговић Стефановић

натјерани, остављали су породице у Паштровићима, гдје

су се са нестрпљењем чекале вијести од њих. Они који су

могли, одвајали су дио зараде да би слали својима. Они

који нису, устручавали су се од повратка кући без ичега, па

су остајали у туђини до своје смрти, која је одреда насту-

пала прерано. Неки су породице формирали у Америци, најчешће са дјевојкама из Паштровића, али и других Срба

са којима су живјели у заједници. Дешавало се да су дје-

војке ради удаје одлазиле у Америку, одакле су се ријетко

враћале.“ (Немања Куљача, „Пут у Тонопах“, Паштровски

алманах I, Свети Стефан; Петровац, 2014, 562-565).

Пут до Америке преко Атлантског океана трајао је једну

до двије недјеље. На бродовима су путници дијељени по

богатству и класи. Људи из прве и друге класе смјешта-

ни су у кабине, док су они из треће, којих је било највише, били смјештени у међупалуби, отвореном простору на

дну брода. Између 1892. и 1954. њујоршко острво Елис је

служило као пријемни центар за милионе имиграната који

су стизали у САД. Њујоршка јавна библиотека објавила је

фотографије људи које су настале у том периоду. Фотогра-

фије слијепих путника, војника, руских козака и дјеце у

разноликим ношњама земаља из којих ови људи потичу

остављају веома јак утисак. Већина имиграната који су

дошли на острво Елис били су из источне и јужне Европе.

Сиромаштва, аустроугарска окупација и присутна рели-

гијска нетолеранција у Приморју, били су мотиви одласка.

Аустроугарска је подстицала ту врсту исељавања младића, јер се тако ослобађала потенцијалних побуњеника и про-

тивника Монархије. Пут до Америке започињали су пјеша-

чећи, на коњу, или путујући возом до мјеста укрцавања на

парабродове. Многи су прешли хиљаде километара преко

Европе како би дошли до жељене дестинације.

30

Л е к с и к о н п о з н и

Симбол уласка у САД милионима имиграната са краја

19. до половине 20. вијека било је острво Елис у Њујоршкој

луци. Метафорично ово Острво називали су и „Острво

суза“ („The Island of Tears“). Нови свијет – другачији од

приморског завичаја, није био милостив према придо-

шлицама. Међу њима је било мало писмених, без знања

енглеског језика могли су да бирају најтеже послове ‒ нај-

чешће у рудницима.

Острво Елис је 1965. године постало дио Националног

споменика „Кип слободе“, а од 1990. године овдје се налази

Mузеј имиграције. Ту су „врата Новог Света“. „Поглед на

острво са зеленом женом са зракастом круном и уздигну-

том бакљом у руци. Статуа Слободе. Симбол Новог света.

(Копију те статуе кинески студенти су недавно поставили

у Пекингу на тргу Тјенанмен). Поред ње – Ellis Island, де-

ценијама су на то острвце бродом стизали емигранти из

целог света. Први поглед на Нови свет. Затвор, карантин, болница. Прво и последње уточиште. Лука очаја. Лука

наде“. Статуа симболизује богињу слободе с уздигнутом

бакљом, док њена круна има седам шиљака који пред-

стављају седам океана и седам континената.

У новом уточишту Паштровићи се повезују са оста-

лим Србима и формирају друштва за очување нацио-

налне културе и традиције. Славили су Божић, Васкрс

а окупљали се на празник Светог Саве. Један снимак

са прославе Светог Саве помогао је мом оцу да међу

окупљенима пронађе свога родитеља. (Данас, у селфи и

свакој другој продукцији „фоткања“, незамисливо је да

немате родитељске снимке).

Никада нећу заборавити татино усхићење када је до-

био очеву фотографију од неких рођака из Америке. Лик

ђеда Лаза није могао запамтити; после деценије потраге

31

Мила Медиговић Стефановић

за жељеном фотографијом, успешно је окончао трагање.

Заједничко Светосавско окупљање паштровских исеље-

ника у Америци почетком 20. века забиљежено је на груп-

ној фотографији. Многима је то била једина успомена на

ближње који су „трбухом за крухом“ кренули на пут наде

и неизвјесности, да зарађују у америчким рудокопима.

Прије мог ђеда на пут преко Атлантика су отишла његова

браћа Марко и Нико. Рударски посао је био међу најте-

жима, али су успијевали да зараде и пошаљу дио зараде

својима; од тог новца, најчешће, купована је земља. Но, и то

је било проблематично. Није било стасалих потомака да ту

земљу обрађују, па су, поред посједовања имања, били без

средстава за живот.

Када су почели балкански и Први свјетски рат из Аме-

рике су стигли наши добровољци да се боре на страни

Србије. Објава о општој мобилизацији после избијања

Првог светског рата (26. јула 1914) укључила је, поред вој-

них обвезника, и многе добровољце као састав регуларне

војске. Међу организаторима прикупљања добровољаца у

Америци, на једној страни је био Милан Прибићевић, иза-

сланик Краљевине Србије у САД и шеф Војне мисије, а на

другој вође СНО, на челу са др Михајлом Пупином.

Кључна збивања за друштвено-политичку и тери-

торијалну конфигурацију свијета били су мотивација

аутору др Милану Гулићу, доктору историјских наука –

сараднику Института за савремену историју у Београду, да обједини архивску грађу и публиковане изворе за те-

матску окосницу књиге: Бокељи на страни Србије у Пр-

вом свјетском рату, чији је издавач СПКД „Просвјета“ из

Херцег Новог.

Током рата имамо различите добровољачке форма-

ције у српској војсци. Формирани одреди који су знатним

32

Л е к с и к о н п о з н и

делом уништени током борби 1914. имали су герилску

функцију или су прихватали најтеже борбене задат-

ке. Добровољци српске војске у рату 1914–1918. године

углавном су Срби аустроугарски држављани из Босне, Херцеговине, Баната, Бачке, Срема, Барање, Лике, Баније, Кордуна, Славоније, Далмације, Црногорског Приморја, који су својим чином из угла аустроугарских власти по-

стајали „велеиздајници“, тј. у случају заробљавања били

су убијани, а њихове породице биле су интерниране у

аустроугарске логоре и имовина им је конфискована.

Масовно добровољство Срба из ондашње Аустроугарске

у српској војсци у Великом рату било је врхунац идеје на-

ционалног уједињења српског народа.

Отпор Аустроугарској био је изражен у Боки; из-

двајамо из будванске општине Паштровића Милана Ср-

зентића (1893-1914), Филипа Хаџију (1870-1914) из Оре-

бића на Пељешцу и Ника Радановића који су стријељани

у љето 1914. Поморац Милан Срзентић ухапшен је „због

достављања штампе, цигарета и хране заточенима на

једном броду у Боки, док је, према другом мишљењу, оптужен ’да је рабио велеиздајничке и србофилске из-

разе’. Убрзо је осуђен на смрт као непријатељ државе.

Стријељан је 4/17. септембра 1914. заједно са Филипом

Хаџијом заповједником брода Радијум (на којем је у том

тренутку служио), који га је узео у заштиту и предста-

вио као човјека који се не бави политиком и оданог Мо-

нархији.“ Страдање Милана Срзентића мотивисало је

песника Војислава Илића Млађег да му посвети пјесму

„Како умире Далматинац“.

Међу добровољцима из Паштровића у Гулићевој књизи

на 266. страни под 614. бројем налази се име и мог ђеда Лаза

(Јова) Медиговића. „Нова југословенска држава створена

33

Мила Медиговић Стефановић

1918. године била је са несигурним границама и множи-

ном становништва која новој држави није била склона.

Српски добровољци били су оно основно колонизационо

ткиво које је нова држава у процесу аграрне реформе и

колонизације насељавала на несигурним границама, пре

свега на северу (мађарска и румунска граница) тј. у Банату, Бачкој, Срему, Барањи, Славонији и у мањој мери на КиМ

и Македонији, да на тим просторима буду њени чувари и

браниоци. Сам процес колонизације био је непотпуно ор-

ганизован тако да су добровољци често остављани сами

себи. Добијали су пет хектара земље и празан плац да

граде кућу, нису имали ни пољопривредних алатки, сто-

ке, семена, хране за своје породице.“ (Преузето 1. 06. 2015.

„Пет хектара земље за српске добровољце“ са: http://www.

politika.rs/scc/clanak/329109/Pet-hektara-zemlje-za-srpske-dobrovoljce).

Тих пет хектара земље у Панчевачком риту припадало је

и фамилији мог ђеда Лаза, али то право им је одузето пошто

је стриц Јово (Лазо) Медиговић био члан Савеза комуни-

стичке омладине Југославије (СКОЈ). У то вријеме чланови

СКОЈ-а из Паштровића, поред мог стрица, били су: Саво

Миџор, Ђуро Шољага, Даница Шољага, Вељко Давидовић, Бошко Перовић, Мило Марковић, Иво Вукотић, Марко М.

Греговић, Марко Ђедовић, Петар С. Зеновић, Душан Павло-

вић, Стево А. Радовић, Иво Перазић и други. Комунистички

покрет био је развијен и ширио се, а његови чланови били

досљедни антифашисти и у Другом свјетском рату.

Антифашизам

Кад од рођења живите у окружењу родитеља антифаши-

ста. Отац (од малих ногу задојен комунизмом), на једној

34

Л е к с и к о н п о з н и

стијени испод Космача је као дјечак исклесао срп и чекић

– подстакнут чињеницом да је Петровац на Мору још

1920. године био прва комунистичка општина на Јадрану.

Италијански црнокошуљаши су га ухапсили и спровели

у логор Колфјорито, гдје је био до 1943. године. Мајка из

познате фамилије гдје су браћа била предратни комуни-

сти – најстарији Петар Прља је народни херој – а млађи

Божо и Мило, поред брата, били борци Прве пролетерске

бригаде. Разумљиво је да су потомци из таквог окружења

васпитани у духу његовања досљедности те идеје до краја

живота. Моја мајка је као дјевојчица заједно са сестром

Милицом преносила илегалну пошту за познате при-

паднике партијске организације у Подгорици и због тога

су је ухапсили италијански фашисти. (Павле Р. Кадовић, Непокорни град: Изводи из мојих ратних записа – дневни-

ка, о илегалном партијском раду у окупираној Подгорици

за вријеме НОБ-е) у 2. дијела, Београд: сопствено издање, 1974). Због тог илегалног рада обрела се у женском дијелу

логора Клос у Албанији.

Многе историјске чињенице, везане за напредни покрет

и антифашизам, данас су потиснуте. Нова дешавања, демо-

кратске промјене, нове странке и партије, љевице и десни-

це – понекад крајње супротстављене – запретале су идеје

антифашизма. То су учинили приврженици супротних

идеја, који се понекад присјете конвертибилности помена

одреднице „антифашизам“, па отпор било којој врсти фа-

шизма преузму као своју активност, не би ли „омекшали“

срце гласачке оловке.

На сцени Атељеа 212 изведена је премијерно 9. маја

2018. представа Смрт фашизму! О Рибарима и Слободи!

Милене Богавац, рађена у продукцији „Рефлектор театра“.

Није случајно одабрана ни сцена, (јер бјеше то некад улица

35

Мила Медиговић Стефановић

Иве Лоле Рибара, народног хероја о ком се, између осталог, говори у представи), ни датум, јер су на тај дан недићевци

и фашисти 1942. стрељали Ивину дјевојку Слободу, која

је као и браћа Рибар и толики други, дала живот за сло-

боду. Истина, тај се датум дуго славио и као Дан побједе

над фашизмом, а у међувремену је постао Дан Европе – 9.

мај 1950, када је Роберт Шуман (Шуманова декларација) представио предлог креирања организоване Европе. У

овој представи, из сцене у сцену, група младих глумаца

занимљивим драмским смјењивањем оцртава кроки лика, дјела и судбине Ива и његовог брата Јурице Рибара, (пер-

спективних, имућних момака, врсних студената, полиг-

лота), који су се борили за праведније друштво и против

фашизма, не марећи за комфор у коме су живјели, а 1943.

погинули; Њихов отац – чувени др Иван Рибар, који се као

председник Скупштине Краљевине Југославије, доселио у

Београд – подржавао је омладинске слободољубиве идеје

и 1943. г. постао предсједник АВНОЈ-а. а после рата пред-

сједник Савезне скупштине.

Можда логика налаже поређење браће Рибар и њихове

генерације са данашњом омладином, (прије свега у смислу

односа према слободи, правди, вјери у себе да се нешто по-

стигне), али то је, заправо, неупоредиво. Данас се ни не зна

ко су они били, а камоли шта је нпр. Јурица (даровити сли-

кар) говорио о црвеној линији, после које је ангажовање

да се спаси живот као такав, битније од личног живота и

бављења било којим послом.

Или како су дужност и вјера у боље сјутра помогли оцу

да над два мртва сина настави даље. Или како је 1936. Лола

говорио: „Остваримо јединство живих да не бисмо у зајед-

ничким гробовима остварили једнакост мртвих“. Или ко

је била Слобода Трајковић, дјевојка којој је Лола написао

36

Л е к с и к о н п о з н и

чувено писмо. И нису криви што не знају, ни што живе у

земљи у којој је – како сами кажу, највећи успјех отићи из

ње, али за то плаћају високу цијену. А биће криви ако то

ураде и њихова дјеца.

У Политикином забавнику (бр. 3493 од 18. јануара 2019), у тексту посвећеном фашисти и љотићевцу Хенрику Ла-

утнеру, историја се релативизује тврдњом у поднаслову да

је у грађанском рату, паралелно вођеном са фашистичком

окупацијом, ратовао „свако са сваким, сви против свих“.

Као да је реч о кафанској тучи где су сви у истом кошу

етичких одредница. Па са Немцима сарађују и четници, док и партизани с њима преговарају, наглашава се улога

Лаутнера у спасавању Срба избеглих из НДХ, а прећуткују

злочини батаљона којим је командовао, док је и сам Дими-

трије Љотић истргнут из злочиначког контекста. Љотић, тако, није ни фашиста ни националсоцијалиста по личном

опредељењу, док је допринос његових одреда у стрељању

партизана и слању у логоре обичног пука по расистичком

критеријуму – забашурен. (Преузето из недељника НИН

24. 01. 2019. са сајта: https://www.novinarnica.net/novine/

nin/2019-01-24/48058).

„Историјски ревизионизам одавно је постао део наше

свакодневице, а фашистичке, нацистичке и друге квис-

линшке и колаборационистичке снаге се на све начине

труде да фалсификују историју. Уместо да најмлађи читао-

ци, некада угледног и драгог Политикиног забавника који

обележава 80 година постојања, са његових страница уче

о цивилизацијским вредностима, њима се потурају језиви

панегирици о Љотићу и његовим злогласним следбеници-

ма који су, између осталог, 21. октобра 1941. године у Кра-

гујевцу хапсили грађане и децу, које су стрељали немачки

окупатори“, навели су НУНС и НДНВ.

37

Мила Медиговић Стефановић

Архив

Тајанство неистражене приватне и друштвене историје

смјештено је по многим архивима – шримамљивим депо-

има папирне прашине. Архив је мјесто за пријатељство и

јефтину кафу у паузама дуготрајних пребирања да би се

нашло пожељно зрнце. Зато тамо нема много младих, они

троше расположиво време у сусједним кафићима и снек

баровима. Архив је, по мом скромном мишљењу и више-

деценијском искуству претраживања у читаоницама – са-

биралиште истинских доказа, варљивих успомена, сјећања

и сумњивих опсјена.

Током претраживања грађе – у Архиву Југославије

(фонд Двор) за моје историографске књиге, наиђох на

писмо мајке Бранимира Ћосића (1903 – 1934), заборавље-

ног писца романа Покошено поље, упућено Двору 27.

новембра 1925. године. Учитељица Даринка Ћосић моли

за помоћ у лијечењу сина обољелог од катара плућа. По-

следњи роман Бранимира Ћосића драматизовала је у де-

вет слика Мила Димић, а та представа је приказана после

ослобођења 1945. у Народном позоришту у Београду.

Mила Димић (1902 – Београд, 1942) била је глумица и

књижевница. Пред почетак Другог светског рата билa je управница Дома студенткиња (1936-1941), сарадница Ом-

ладинске секције Женског покрета и листа Жена данас.

Као чланица партијске ћелије на Чукарици, ухапшена је

у окупираном Београду, мучена у Специјалној полицији

и умрла током ислеђивања. У време пред Други светски

рат, када се „грубо нападала аутономија Универзитета“, Мила Димић је окупљала студенте напредних идеја, отво-

рила врата Дома и омогућила припреме уметничких дела

о којима су „прави глумци сањали“. Изводили су На дну

38

Л е к с и к о н п о з н и

Горког, Шуму Островског, Закопајте мртве Ирвина Шоа

– представа је извођене два пута са две поставке. Прву

је режирао Мата Милошевић, члан Народног позоришта

(присуствовао је и Мирослав Крлежа), а другу глумац и

режисер Моша Бераха (Јеврејин који је променио име, по-

знат је као Милан Барић ‒ рођен у Скопљу, 23. VIII 1915. а

преминуо у Зрењанину 9. III 1995).

Омиљене представе присталица Напредног покрета

приказиване су у Дому студенткиња и на Коларчевом

универзитету. Мила Димић је написала: Приче о Заги и

Силе – a најпознатија је по драматизацији романа Брани-

мира Ћосића Покошено поље. Текстови су јој објављива-

ни и у Жени данас (1936-1941). Посмртно је одликована

Орденом заслуге за народ. Једна улица у Раковици носи

њено име.

Асфалт

Асфалт (грч. ásphaltos — без падања) је лепљива, црна

и високо вискозна течност или полу-течност која се

јавља уз бројна лежишта нафте и других минерала. У

прошлости се користио за поправљање рупа на бродови-

ма и спречавање продора воде у унутрашњост пловила.

Данас се највише користи за прављење путева и других

саобраћајница. Сходно различитом саставу могуће је

произвести различите типове асфалта (према тврдоћи, вискозности, квалитету и др). Поправка путева и урба-

них улица подразумева прераду и припрему уз асфалт.

Но, то је и и најисплативији посао путарима у сагласју с

властима. Тање подлогу, некад је слој асфалта био око 20

цм, да би се, новим махинацијама тањења, слој свео на

минималне границе путарске логике.

39

Мила Медиговић Стефановић

Старији свет, а богами и млађи, ломе своје ноге и руке

на тротоарима због офрље постављених плоча уз улице и

булеваре. Утехе ради, можете на сајту „Београд без рупа“

наћи распореде поправки, а претпостављамо да ће се све

то поновити за неку годину. Отањени асфалтни покривач

не може у бескрај да се рециклира (ало градоначелници, мислите на свет старијих којима штапови за ослонац про-

падају кроз београдске рупе и емпатију политичара).

Бака

Бака је важан сродник и срећно је оно људско биће које

одраста у бакином окриљу, било да су то окриља попу-

стљивих или строгих бака. Награде за труд и стрпљивост

препознају се у васпитаној или размаженој деци. Данашњи

подмладак одраста под бакиним кишобраном и у софта-

ној топлини загрљаја. Лични споменари препуни су под-

сјећања на најдража бића после родитеља, на наше бабе.

Најчешће се бакине метафоре повезују са храном која

следи после мајчиног млијека. Међу познатим посласти-

ца „бакин колач“ заузима централно мјесто на свечаним

трпезама породичних окупљања и прослава. Тајне бакине

кухиње преузели су прерађивачи воћа и поврћа, а тргов-

ци трљају руке, јер се то као скуп прехрамбени производ

добро продаје. Наравно, име на тегли доприноси и пожељ-

ном маркетиншком пласману.

Одласком бакине душе на свијет од облака, насљеђује-

мо – зависно од породичног имовног стања; мноштво сит-

ница, потребних и непотребних сувенира; имања, кућа и

мобилијара. У заоставштини од највеће вриједности су ру-

ком исписане свеске рецепата. Кад формирамо породицу

тим записима придајемо достојну важност и примењујемо

40

Л е к с и к о н п о з н и

финесе бакиног припремања специјалитета, супрот-

стављајући се инстант варијантама брзе хране у пратећим

fast food ресторанима.

Безнађе

Старост може бити лепа, али је свака младост неприкос-

новена; чак и право да у презрелим годинама симулираш

богомдану виталност; некад је неспретно довијање да

завараш утисак о сопственом стању лаганог посртања.

Чини се да факт усамљености, поред свих дружења, на-

глашен и кроз ишчезли ослонац у изгубљеном брачном

партнеру. Сва подсећања интимно упућују на животну

неминовност коначног путовања, надамо му се – стазе су

отворене, али се не предајемо. Песма Симе Пандуровића

поетизује ту тему:

Предвечерњи пут

„Дуго смо на тешком путу, верни. Само, Ми још своме светлом циљу корачамо.

Неосетно, тихо, кроз алеје неме

Сад нас прате сенке две: Старост и Време.

И мада нам ништа не кажу, не чине.

Осећамо терет њихове близине.

Каткад се само окренемо стравно

И спазимо поглед њин укочен давно.

А кад погледамо понова преда се,

Илузије драге лагано се гасе;

И гомила мртвог лишћа у минуту

К῾о венци на ковчег падају по путу;

И најзад нам све то, с предвечерја бледа, Расута арија живота изгледа.“

41

Мила Медиговић Стефановић

Пратилац старења је нека притајена или видљива болест, а размишљања и осећања о томе песници су увили у ства-

ралачке пергаменте. „Болест нас с ормара кô пуњена птица

гледа, ноћима тихо јеца, кô несретна дјевојка блиједа“.

Вирџинија Вулф промишљала је о овоме као „засебној

теми“ и забележила: „Изненађујуће је што уз љубав и рато-

ве, болест није једна од тема светске књижевности“. Болест

од рођења је животни хендикеп, Жан Жак Русо и о томе

пише у Сањаријама усамљеног шетача: „Родио сам се бо-

рећи се са смрћу; било је мало наде да ћу остати жив. Са

собом сам донео клицу болести која је у току године дошла

до изражаја, и која ме сад оставља на миру само зато да

би ме још горе намучила на други начин“. (Жан Жак Русо, Аутобиографски списи: Исповести; Сањарије усамљеног

шетача, Издавачка књижарница Зорана Стојановића, Сремски Карловци, 2000, 9).

Разлике у поимању времена и простора другачије одме-

равају болесни од здравих, а те феномене уз филозофске

спекулације развио је Томас Ман у Чаробном брегу. Многи

прозни наративи о болестима стекли су светску славу, а

нису их изоставили ни познати писци нашег поднебља.

Сличне афинитете налазимо у структури омиљеног ро-

мана Прољећа Ивана Галеба Владана Деснице, а естетске

и етичке димензије болести заокупљале су и многе пес-

никиње. Холограми страха Славенке Дракулић отворају

собе болести и људског хендикепа у болести.

Антологија песама о болести, болницама, болу.. . сабира

поезију о деликатности тог посебног стања које је прати-

лац нашег бивствовања. Кроз песничке поруке из многих

места земаљског окружења, сместили су се колективни

уздаси лирског усменог изражавања, појединачни поетски

вапаји, горке поенте, страхови, слутње, гротеске, болни

42

Л е к с и к о н п о з н и

биланси, одласци рођених, пријатеља; има бројних изли-

ва душе на тему дијагнозе, пулсирања смрти, луднице и

лудака, болнице, пратеће здравствене службе, излечења, умирања, мртвачнице, геријатрије и људске смелости да се

живи упркос томе. Песници су понекад опхрвани мислима

на болест, чешће су и неминовни пратиоци болесника и

сведоци безнађа, понора, али и скривених тиховања пово-

дом дилеме „нисам здрав“ или „болестан сам“.

Импозантан је број страних и наших стваралаца ове

врсте поезије, нижу се трајни записи о болестима – зајед-

ничком људском искуству. Песма једноставних поетичких

појединости „Како долази болест“ Хермана Вогела (1941-1989) обједињује доминантну замисао књиге: „Болест не

долази најављена, / с буком и златним трубама. / Долази

као невидљив облик трина, / као украсна сунчева прашина

/ коју ветар раздељује / овом више, другом мање.“

Разлиставајући странице поезије сродника смрти, наи-

лазимо на суочавања и отклоне од патетичних жалопојки, преовладава одмереност, иако су велики распони између

естетских одабира и поетских перспектива. Разноврсност

емоционалних очитавања усклађена је темпараменту лир-

ских стваралаца и нормама епохе којој припадају. Валери

изражавања нижу се од суптилних наслућивања пахуља-

стих мисли у ноћима боловања, до натуралистичких при-

зора болничких баналности и анатомских појединости.

Пописане су болести ‒ „кључеви богате смрти“ од древ-

них: куге, колере, туберкулозе, рака, лудила, епилепсије, до

савремених: алергија, инфаркта, артритиса, цирозе, ХИВ-а

а ту су и болничари, лекари, исцелитељи, свакојаки лекови

и препарати.

Слике емотивних интонација елегичности оденуте су

у рефлексије унутарњих светова. „Лирска тема“ болести

43

Мила Медиговић Стефановић

најчешће је мотивисана субјективним доживљајем тог фе-

номена, али су очитавања заједничка људској заједници.

Ритам и интонација ових песама је прилог молској ауди-

тивности. Између „три пријатеља: младост, љубав и смрт“

(Душка Врховец) разместили су се многобројни песнички

субјекти и појања сопственог и туђег бола. „Нема бића без

рана“, а најчешћа је „рана солисткиња“, како рече мој школ-

ски друг, песник Душко Новаковић.

Појединачне историје болести постају архиве песнич-

ких соба, а из њих одзвањају катрени, сонети, дитирамби, вечите дијагнозе стваралачке ватре, лудила и оздрављења.

Многи од песника и поетеса су наши савременици и међу

стиховима има оних које су ми познате са књижевних

вечерим и поетских сусрета, као што су: „Басма исцели-

тељка“ Алека Вукадиновића, „Бајина Башта, болница“ Ми-

лосава Тешића, „Отворен прелом“ Слободана Павићевића,

„Обред“ Живодрага Живковића, „Јелена се разболела“

Живорада Ђорђевића, „Писмо из луднице“ Јелене Ленголд

и многе друге. ( Нису све болести за мене: антологија песа-

ма о болести, болницама, болу... Београд: Фондација Соли-

дарност Србије, 2014)

Беле слике

Пре беле била је црна. Црна је ништа, ништавило без оплод-

них моћи. У белом је одгонетка нашег постојања, бео је сок

из кога нас Створитељ обликује а бело је и мајчино млеко, наша хранилица. Бела је духовна нит којом сва црнила

трајања исписујемо. Бео је хоризонт чекања, бело је виде-

ло размењено за доживљену тмушу и сећање на прадавни

хаос. У тој размени остала је само црна линија, ознака за

границу како бисмо разазнали на новим палимпсестима

44

Л е к с и к о н п о з н и

рестаурирани траг негдашњег записа уметниковог одно-

са према збиљи. Само уметник необичног и зачуђујућег

импулса може после раскида са конвенцијама и обојеним

лажним светом, препорођен у визури потребе за чисти-

лиштем, да наслика Бога, свеце и њихове храмове, безазле-

не и опаке људе и детаље загубљене човекове осећајности.

Бела боја Цветка Лаиновића зрачи прозирношћу, про-

светљује и у комуникацији је са Свевишњим; само бело не

може да нас упрља. Пред белим платном уметниково иску-

шење је најделикатније, ни безброј белих слојева не могу

прикрити лаж. Бела рачуна на прочишћени дух и белом

могу да сликају само истински и посвећени сликари, прет-

ходно прошавши кроз пакао завођења лицемерјем боја

и свакојаких призора. Док се није срео с патњом човек је

сликао белом као у дечјем сну, а после пребола остала му је

линија да видимо где се размеђава духовни неред и вечно

трајање уметности.

Библиотека

Било чији живот може се исписати и сместити међу корице

неке записане биографске нарације у форми рукописа или

штампане књиге. Мноштво таквих прича обелодањујемо

читањем изабраних наслова у личним или другим врстама

библиотека. Историја библиотека и библиотекарства вео-

ма је дуга. Та је установа много старија и од саме речи би-

блиотека. Археолози су средином 19. века открили остатке

збирки глинених плочица исписаних клинастим писмом, старе четири, па чак и пет хиљада година. Касније, у 5. и 4.

веку пре нове ере, у Грчкој су биле познате велике приват-

не (кућне) библиотеке појединих књижевника и филозо-

фа, као што су били Еурипид, Аристотел и други.

45

Мила Медиговић Стефановић

Колевка библиотека – настанак најстаријих познатих

библиотека, везује се за Блиски исток, обухватајући те-

риторије данашњег Ирана, Ирака, Уједињених Арапских

Емирата, Саудијске Арабије, Јордана, Израела, Либана, Сирије. Асирски краљеви су најстарији познати оснивачи

библиотека; са нестанком Асурбанипалове библиотеке

завршава се епоха древне блискоисточне културе. Три

века касније пред освајањима Александра Великог, ратови

и немири мењају политичку карту Блиског истока. С друге

стране, највећа, и по свој прилици најразвијенија библио-

тека настала у овом културном кругу, није имала пандане

ни у два и по миленијума старој култури древног Египта, која је била на заласку, ни у култури античке Грчке, која

се тек уобличавала да постане исходиште европске циви-

лизације. „Од две културе са којима је асирска била у не-

посредном додиру ниједна није имала сличан однос према

писмености, па нису могле произвести сличне библио-

течке збирке. Код Египћана је писменост била затворена

у кастинске оквире, једине познате књиге биле су књиге

мртвих, а скромне збирке папирусних свитака везује се за

имена фараона Рамзеса II)“. (Гордана Стокић Симончић,

„Блиски исток – колевка библиотека“, Библиотека кроз

време: прилози општој историји библиотека до 16. века, Панчево: Градска библиотека; Београд: Филолошки факул-

тет, 2017, 13-39).

Најстарија библиотека до које допире наше сећање је она

коју је у Египту саградио краљ Осимандија и на чијем су

прочељу биле записане речи: „Радионица за лечење душе“.

Прича се да је тиранин Пизистрат, који је био веома по-

свећен књижевности, први у Атини сакупио научне књиге

да се јавно дају на читање, чији су број, потом, сами Атиња-

ни марљиво увећавали. А Ксеркс је, освојивши Атину, док

46

Л е к с и к о н п о з н и

је градска тврђава горела, извукао и у Персију пренео сво

то мноштво књига. После много година краљ Селеук, кога

називају Никанор, постарао се да се исте књиге у Атину

врате. Доцније, за време краљева Птолемеја у Египту је

велики број књига налажен и прикупљан, отприлике око

700 хиљада свитака. А сви су они (или бар око 400 хиљада, како тврди Сенека), изгорели у граду Александрији у бици

између Цезара и Помпејевих присталица. Египатску би-

блиотеку попунио је Птолемеј Филаделф, како световним

тако и сакралним књигама, донетим из Јудеје. Наиме, када

је до његових ушију допро глас о хебрејској учености, он

је послао Елеазару, врховном јудејском свештенику, многе

дарове и писмо у коме га моли да се овај побрине да му

се пошаљу божанске књиге као и група зналаца која ће

их превести са хебрејског на грчки језик. Да би удовољио

краљевим жељама, Елеазар је послао из сваке трибе по се-

дам старијих људи, вичних у оба језика, и они су сачинили

веома познат превод светих књига који се назива Септу-

агинта. А Птолемејовом библиотеком је управљао Деме-

трије Фалеранин, човек славан и по делима и по списима, кога је Птолемеј, када је био протеран из Атине, љубазно

прихватио. (Светлана Мирчов, Библиотека ‒ леџбеница

душе, Београд: Београдска књига, 2012, 12-13).

Прво су постојале приватне, а потом и све друге вр-

сте библиотека. У речницима страних речи може се про-

читати да је библиотека грчког порекла и да је сложена

од две речи: biblion – књига и theke – ковчег, преградак, ормар. То је, дакле, дословно: ормар за књиге, или, у сло-

боднијем преводу, складиште књига. Сама реч biblion (књига) настала је према имену феничког града Библоса, одакле су стари Грци набављали листове папируса, по

којима су онда писали и слагали их (тачније: савијали) у

47

Мила Медиговић Стефановић

књиге – библосе. Највећа јавна библиотека у старом веку

била је чувена Александријска библиотека. Основана у

3. веку пре нове ере. Она је два века касније имала око

700.000 свитака и преко 42.000 преписа на различитим

језицима. „У средишту Александрије, у градској четврти

Брухеион (Brucheion), по узору на Аристотелову перипа-

тетичку школу, краљевску Асурбанипалову библиотеку

или египатску „кућу живота“ Птоломеји су основали Му-

зеон (Museion). Он је био део краљевских палата са шета-

лиштем, засвођеним ходником и великом кућом у којој се

налазила трпезарија. Својим називом, Музеон, асоцира на

сакрална здања храм посвећен музама, а он је првенствено

био место за неговање умећа које су музе симболисале. У

ствари, била је то античка верзија трустова мозгова у

којој су Птоломеји окупљали стотине најзначајнијих пес-

ника, писаца, филолога, астронома, историчара и научни-

ка тога доба, који су имали доживотно запослење, велике

плате, бесплатан смештај и храну – односно били су по-

штеђени ситних појединости свакодневице да би могли да

посвете своје време узвишеним трагањима... Уз Музеон, по жељи и замисли Александра Македонског, као подршка

за рад и истраживања научника и уметника, саграђене је

велелепна библиотека, највећа библиотека Старог света.“

(Бранка Драгосавац „Библиотеке хеленистичког света“, Библиотека кроз време: прилози општој историји библи-

отека до 16. века, Панчево: Градска библиотека; Београд: Филолошки факултет, 2017, 39-52).

Друга по величини била је у то време Пергамска би-

блиотека са преко 200.000 свитака (папируса). У наше

време у библиотекама се не чувају ни глинене плочице

ни папируси из Библоса, него укоричене књиге, часопи-

си, новине и друге штампане ствари (плакати и сл.). У

48

Л е к с и к о н п о з н и

великим библиотекама садржаји књига преносе се данас

на микрофилмове, па се хиљаде дебелих томова могу сме-

стити у нешто већу кутију, или на неколико компјутерских

дискова.

Тако, ето, писане људске поруке мењају свој облик и на-

чин преношења, а реч библиотека, којом се означава место

где се оне чувају и користе, вековима траје, преносећи тако

славу древнога града Библоса и старих грчких љубитеља и

сакупљача књига. „Библиотеке на дворовима, при гимна-

зионима, институтима или приватне не могу се поредити

са две највеће библиотеке хеланистичког доба, али то не

умањује њихов значај за историју библиотека, културну

историју и изграђивање свести о потреби њиховог фор-

мирања и одржавања“.

Историографија библиотекарства најнепосредније је

повезана са историјом књиге, због тога је неопходно би-

блиотечке институције и феномен књиге тумачити кроз

заједничке везе са друштвеном историјом. Културни

аспекти друштва потенцирају, у првом плану, културне

потребе везане за настанак, дистрибуцију и коришћење

књиге. Колико је књига средство писмености и основни

садржај сваке библиотеке, толико је она кроз историју

била обележје приватности, мера културног и уметничког

развоја и инструмент државе и друштвеног система. По-

ред основних материјалних својстава – наменски облико-

ван предмет за читање – књига је у историји цивилизације

поимана као духовна творевина која обележава социјалне, политичке, и економске категорије једног друштва. За-

хваљујући књигама профилисане су најученије личности

српске културне историје, њихове приватне библиотеке

биле су извори напредовања сваке средине у којој су ради-

ли као државни намештеници, приватни професори или у

49

Мила Медиговић Стефановић

некој другој улози. Пут стварања, штампања, распрости-

рања и читања књига открива стазе смењивости култур-

них образаца друштва. На том дугом путу, књига је била

подстицајни елемент, подређен развоју и успону друштва

у целини, а и „изображавању“ њених припадника.

Библиотеке из другог угла

Личне библиотеке некада заврше на отпаду ‒ разлози су

свакојаки, најчешће после смрти власника, наследници

‒ рашчишћавајући куће и станове, ослобађају се књига, Но, пример једне групе ђубретара из Анкаре је необичан

и заслужује коментар. Наиме, Градска чистоћа у Анка-

ри има своју библиотеку, а све књиге су покупили њени

радници и формирали књижни фонд. Читање је добро

за мозак и поспешује нове идеје. Пројекат су покренули

пре седам месеци, а књиге су подељене по секторима: од

љубавних романа, преко дечјих књига, па све до привред-

них саветника. У почетку су библиотеку користили само

радници градске чистоће округа Џанкаја (њих 700), али

сада је отворена за све и ради 24 сата дневно. (www. buka.

com 4. maj 2019).

Алберт Мангел, дугогодишњи аутор „Геопоетике“ (не-

прекидно у дослуху са Борхесом) познат по својим књи-

гама Историја читања, Библиотека ноћу ‒ доступан је

пробраним читаоцима и новим примамљивим насловом

Пакујем своју библиотеку: Елегија и десет дигресија. Ман-

гел је имао личну библиотеку од 35 хиљада књига; при-

премајући се за селидбу, морао је да изабере књиге које ће

задржати, а које ће поклонити, спаковати или одбацити. Та

селекција га је увела у нове литераризоване приче о: ути-

цају изабраних наслова на човеков духовни живот, односу

50

Л е к с и к о н п о з н и

између читалаца и књига, сакупљачима и колекционарима.

Наслов подсјећа на есеј Валтера Бенјамина из 1931. године

„Распакујем своју библиотеку“ о пресудној улози јавних

библиотека на формирање читалачких навика и подсти-

цање љубави према књизи.

„Слика библиотеке у уметничким делима је чест при-

зор и тема. У Руској националној налази се рад Слика

библиотеке у делима уметничке књижевности састављен

од низа огледа посвећених приказивању библиотеке и

библиотекара у делима разних писаца. (...) У том погле-

ду уметничка дела не само што не заостају за стручном

литературом већ је, у понечему, чак и надмашују (на

пример, аутори Анатол Франс, Херман Хесе, Умберто Еко

и др). Поред тога, гледиште писца се увек разликује од

гледишта библиотекара–практичара и библиотекара–те-

оретичара. Према томе, приказивање библиотека у умет-

ничкој књижевности можемо посматрати као занимљиву

допуну библиотечке социологије.“ Дела која обрађују

тему библиотеке можемо условно поделити на пет основ-

них подгрупа: филозофска проза, дела социјално-психо-

лошке тематике и тематике свакидашњег живота; фанта-

стични романи и приповетке; детективска књижевност и

привоветке и романи страве и ужаса.

У Ековом роману Име руже библиотека се поима као

духовни лавиринт (лавиринт људског знања) и мате-

ријални лавиринт (само здање библиотеке и непосредни

распоред књига). У лавиринтима су могућа како велика

открића и озарења, тако и ћорсокаци у које може да заба-

са људска мисао.

Нешто другачије се развијају збивања у новели Херма-

на Хесеа „Књишки човек“. У њој је реч о Читаоцу који од

детињства живи међу књигама и васпитан је на најбољим

51

Мила Медиговић Стефановић

књижевним обрасцима. Његов свет је био непомућен и

прелеп, али, у ствари, ограничен и затворен.

Технолшки напредак продуковао је нове цивилиза-

цијске феномене – Интернет „мрежу свих мрежа“, Гугл

(Google), који се издваја и постаје нова Александријска

библиотека. Од Интернета не би било вајде да није „пре-

гледача“ („интернет експлорер“, „фајрфокс“, „сафари“,

„опера“, „хром“...) који нам отварају врата дигиталног саз-

вежђа. Гугл је – од идеје истраживачког пројекта двојице

студената Станфорд универзитета, Ларија Пејџа и Сергеја

Брина, коју су покушали да продају 1996. свој студентски

рад етаблираној фирми из Силицијумске долине – постао

пословни и медијски фаворит. Захваљујући Гуглу за две

деценије свет је променио правила бизниса и трансфор-

мисао глобалну културу.

Домети Гугла пореде се са Александријском библиоте-

ком због настојања да се на једном месту сумирају домети

светског знања. Појам „Гугл“ изведен је од речи „гугол“ и

изворно је појам за цифру која после јединице има још сто

нула; ова реч у стандардним речницима енглеског језика

значи претраживање на Интернету. Гугл анализира све

што његови корисници траже на Интернету; уз основне

резултате пласира и „контекстуалне огласе“. Дневно се пре-

тражује милијарду линкова. Гугл постаје поседник „велике

базе наших намера“. Са својим програмом за електронску

пошту Gmail, сајтом Youtube и Chrome претраживачем, Гугл о нама зна толико да да оно што о нама евентуално

прикупљају тајне службе личи на дечији вртић. Уз помоћ

Google Earth сервиса, можете из свемира осматрати своју

кућу, а Street View омогућава да у велике светске градове

путујете седећи у свом дому. (Милан Мишић, „Нова Алек-

сандрија“, Политика, 17. мај 2009, 13).

52

Л е к с и к о н п о з н и

Библиофили и библиокласти

Да није било и да не постоје одабрани библиофили не

би било ни легата а ни библиотека целина. Захваљујући

доброчинствима, прегалаштву и мотивима појединаца

да улажу материјална и духовна добра у личне библи-

отеке, формирани су многи легати широм Србије и у

окружењу. Нажалост, цивилизацијске тековине форми-

рања библиотека пратиле су бројни ексцеси уништа-

вања књига. За српско библиотекарство најтрагичније

је шестоаприлско бомбардовање Београда 1941. када је, поред људских жртава, уништена национална библио-

тека на Косанчићевом венцу. После тога фашистичке

егзекуције биле су усмерене и на Универзитетску би-

блиотеку, немачка војска је заузела библиотеку 12. апри-

ла 1941, испретурала фондове и наметнула уредбама, правилницима и списковима обавезу склањања књига

неподобних аутора. Селекција књига у складу с новим

наметнутим прописима трајала је до ослобођења 20. ок-

тобра 1944. и захваљујући одуговлачењу рокова спасен

је фонд Универзитетске библиотеке. (Марковић Никола, Даница Филиповић , Забрањивање књига у окупираној

Србији 1941-1944, Београд: Универзитетска библиотека

„Светозар Марковић“, 2012).

И поред свих опомена понављају се светска стратишта.

Хоризонти хуманости, и поред силних упињања, често

буду на клацкалици историје, час важећи принцип, час

заборављен пред хордама црних коњаника. Та прича

одзвања у кући Јована Мирковића у Крагујевцу; гимна-

зијског професора ‒ некадашњег библиотекара у алекси-

начкој библиотеци, који је, захваљујући знању немачког

језика, успео да умилостиви непријатељског војника да не

53

Мила Медиговић Стефановић

уништи књижни фонд крагујевачке Народне библиотеке

(прве јавне библиотеке у Србији). Одмазда, нажалост, није

мимоишла служитеља крагујевачке Библиотеке Марка

Каличанина, стрељаног са осталим суграђанима у Шума-

рицама 21. октобра 1941.

Још један трагичан моменат – везан за Крагујевчанина

(уредника Књижевног севера) – уплео се у причу о страдању

и стратиштима. Наиме, Миливоје В. Кнежевић учествовао

је у одбрани Београда априла 1941, заробљен је и до 1943.

био у италијанском, а после и у немачком логору. За време

савезничког бомбардовања 16. априла 1944. погинула су

му два сина и супруга, а страдао је рукопис његове доктор-

ске тезе Вук и наше народне песме. После Другог светског

рата Миливоје је био библиотекар Правног факултета у

Београду од новембра 1945. до 1952. године. Његове велике

заслуге односе се на псеудонимологију ‒ важну за библио-

графију и библиотекарство. Захваљујући њему разрешени

су многи псеудоними у југословенској и српској књижев-

ности. До данас није објављен рукопис његовог Речника

псеудонима ‒ дело непроцењиве књижевне вредности, по-

храњено у Архиву САНУ.

Бисер

Фелини је написао: „Свеколика уметност је аутобиограф-

ска. Бисер је аутобиографија шкољке“.

„Кад се на дну мора

шкољка разболи, она свој бол

у бисер претвори“.

(афричка песмица)

54

Л е к с и к о н п о з н и

Болест

Различите уметничке творевине усредсређене су на фено-

мен болести. Метафорички језик о болести(има) најбоље

је изразила Сузан Сонтаг у есејистичкој књизи Болест као

метафора. Данас, када су многи физиолошки процеси у

људском организму научно обрађени, немогуће је да остаје

несазнатљива болест звана „рак“. Рак је постао скандал, јер

је завера америчке званичне медицине против напора да

се пронађе ефикасан лек против ове болести, јер је одла-

гање истине о леку „бизнис мамутских размера“. Тајанство

око лечења увећава профите фармакомафије, легално

прикривене у токовима спасавања човечанства колико

медикаментима толико и алтернативним надрилекарским

преварама. „Болест бива придружена познатом репертоа-

ру контролисаних катастрофа (економска криза, масовна

незапосленост, пропаст природне околине, итд.) којима

савремени капитализам потврђује, инфантилно и чисто

садистички, своју већ давноутврђену превласт.“ Ову лу-

цидну мисао разоткрива Сузан Сонтаг (1933‒2004), деми-

стификујући метафоре и нудећи пут ослобађања од њих.

„Болест је тамна страна живота, једно тегобно држављан-

ство. Свако по рођењу прима двоструко држављанство

– царства здравих и царства болесних; мада нам је дражи

добар пасош, свако од нас је приморан да бар за неко време

буде држављанин оног другог царства. Желим да опишем

казнене или сентименталне фантазије о болести, не сеобу

у царство болесних и живот у њему – националне стере-

отипове, не праву географију. Моја тема није сама болест, већ болест употребљена као фигура или метафора. Тврдим

да болест није метафора и да је најбољи став према боле-

сти – и најздравији начин боловања – свођење метафора

55

Мила Медиговић Стефановић

на минимум, одупирање метафоричном начину мишљења.

Међутим у царству болесних је готово немогуће избећи

мрачне метафоре од којих је оно изграђено.“ (Сузан Сон-

таг, Болест као метафора, Београд: Рад, 1983, 15).

Милорад Најдановић је написао књигу Жута гошћа у

српској књижевности: књижевноисторијски портрети

писаца-грудоболника, дајући преглед биографија многих

наших песника и прозаиста који су оболели од туберкуло-

зе. (Милорад Најдановић, Жута гошћа у српској књижев-

ности: књижевноисторијски портрети писаца-грудобол-

ника, Београд: Нолит, 1973).

Бомба

Оружје се производи да би негде било употребљено. Добри

профити у „творницама смрти“ резултирају трагичним

исходима. Проналазач атомске бомбе отворио је налог бес-

коначном цивилизацијском поразу. Као пацифиста сетим

се Хирошиме, вијетнамских жртава, страшних бомбардо-

вања током Другог светског рата, бесмислених ратова на

тлу бивше Југославије, па све до „Милосрдног анђела“.

Бомбардер Б-29 „Enola Gej“ је 6. августа 1945. у 8.15

сати по локалном времену са висине од 9.600 метара ба-

цио бомбу названу „Мали дечак“, која је после 43 секун-

де експлодирала на 600 метара изнад земље. Процењује

се да је температура у средишту експлозије достигла

између 3.000 до 4.000 степени Целзијуса. Бомба, тешка

око четири тоне, убила је све који су били у кругу од 500

метара и уништила 90 одсто града. Око 45 минута после

експлозије почела је да пада „црна киша“ радиоактивних

честица. Три дана после бомбардовања Хирошиме, САД

су бациле атомску бомбу „Дебели човек“ на Нагасаки, где

56

Л е к с и к о н п о з н и

је страдало око 74.000 људи, после чега је Јапан капиту-

лирао 15. августа.

Рат је званично завршен две недеље касније, 2. септем-

бра 1945. године. У тренутку напада у Хирошими је живело

350.000 људи, од чега 40.000 војног особља. Данас тај град

има 1,2 милиона становника. Према неким проценама, у

нападима на Хирошиму и Нагасаки страдало је више од

220.000 људи. Сваке године у Хирошиму се упути 10 мили-

она оригамија ждралова, птица које у Јапану представљају

симбол дуговечности и бесмртности. Страдање невиног

становништва је „нус појава“ свих стратега ратовања.

Тако је то било и на тлу бивше СФРЈ после Титове смр-

ти и током ратова 1991‒1995. После смрти Јосипа Броза

Тита, маја 1980. године, Председништво СФРЈ, као врхов-

ни орган руковођења, ни изблиза није имало Титову снагу

одржавања јединства и способности да земљу извуче из

кризе. Осим економских тешкоћа јачали су национализми

и републички сепаратизми који су водили у непомирљиве

поделе. Косовски Албанци су почели отвореније износи-

ти ставове о прерастању Косова у седму југословенску

републику. Марта и априла 1981. године, дошло је до ве-

ликих немира на Косову, које су применом силе, сузбиле

југословенске војне и полицијске снаге. Међутим, сукоби

између Албанаца и Срба у тој јужној српској покрајини су

настављени и тај проблем је увек актуелан.

Крај блоковске поделе и рушење Берлинског зида крајем

1989. године истовремено је и почетак демократизације

земаља источне Европе, али и почетак нове спољне поли-

тике САД и Запада према Источној Европи и према СФРЈ.

Крај источног политичког система није, међутим, пред-

стављао и крај истог политичког система у СФРЈ. Новона-

стале светске политичке прилике су из основа измениле

57

Мила Медиговић Стефановић

однос снага у светској политици и однос снага унутар

СФРЈ и истовремено довеле у питање опстанак комуни-

стичког политичког система СФРЈ. Амерички и западни

политичари су захтевали промену политичког система

СФРЈ и прелазак на демократију. Нестанак источног поли-

тичког система и захтеви за промене и у СФРЈ довели су, изненада, у питање и опстанак СФРЈ као целине.

Поподневна настава у крагујевачкој Машинско-са-

обраћајној школи на Никољдан 1991. године, где сам била

професор српског језика и књижевности, остаће заувек

у мом сећању. Професор историје направио је школски

Музеј оружја и од мобилисаног колеге, (синовца генерала

Војске Југославије) који је упућен на славонско ратиште, тражио да му донесе остатке неког испуцаног оружја. Тај

Никољдан ћу памтити док сам жива. Пред почетак наста-

ве у зборници ме стартова професор историје причом о

„посебном изненађењу“ за одељење где сам била разредни

старешина. Настава историје уобичајено је реализована у

кабинету оружја и муниције.

Показујући бомбу, уверен да је то експонат без могућно-

сти активације, одврнуо је направу и одјекнула је експло-

зија. Увидевши своју заблуду окренуо се ка табли и бомбу

принео себи. Погинуо је, али су остаци ранили неколико

ученика у првим редовима. Две ученице су остале слепе.

Призор је био страшан и променио је судбине многих ђака

те генерације.

Бомбе су обележиле наше животе и 1999. током НАТО

бомбардовања. Са дистанце од две деценије присећам се

тих страшних догађаја. Један графит на београдском Ду-

навском кеју (Дорћол) подсетио је на херојство грчког

капетана. Грчка, иако чланица НАТО пакта није учество-

вала у ваздушним нападима. Ипак, грчки ратни брод

58

Л е к с и к о н п о з н и

„Темистоклис“ упловио је у јадранске воде, посада је била

разочарана одлуком своје владе. Капетан брода, потпо-

ручник ратне морнарице Маринус Рицудис, одбио је да

учествује у нападима, вративши свој брод у матичну луку.

„Као православац не могу да учествујем у нападу на брат-

ски народ“ – изјавио је капетан брода, а његову одлуку

подржала је и грчка јавност. Грчки морнари стали су уз

свог капетана, народ се солидарисао, али је Војни суд донео

пресуду и казнио Мариноса 1999. на две године затвора. У

знак сећања и захвалности храбром капетану насликан је

његов портрет (графит) на једном зиду Дорћолског кеја у

Београду.

Будимпешта

Из лепих дана младости запамтила сам посебност Будим-

пеште. Далеких осамдесетих свратили смо одлазећи на

зимовање на чешке Татре, потом сам, као саветник у Заво-

ду за унапређивање васпитања и образовања са осталим

колегама, боравила у Прагу и Будимпешти 1989. године.

Време поделе на социјалистичке земље Вашавског пакта

и Југославију у којој је било неке друштвене комоције, осетили смо по преласку границе, доласком у Мађарску.

Тридесет година касније боравила сам у Будимпешти не-

колико недеља код породице моје сестричине. Поред мно-

гих културних институција, обишла сам и најзначајније

библиотеке. Задивљује како су Мађари најлепше дворце и

старинска здања наменили за смештај библиотека.

Знаменитости средњоевропске метрополе задивљују.

Обилазак Будимпеште започео је од Ваци улице, глав-

не пешачке и шопинг улица у граду. Из Ваци улице лако

стижете до чувеног Кошут трга на коме је смештена

59

Мила Медиговић Стефановић

зграда Парламента, једна од највећих у Европи. Парламент

је грађен у неоготском стилу, а препознатљивом изгледу

допринела је и неоренесансна купола. Посебну љепоту

Парламенту даје изванредан положај на левој обали Дуна-

ва. Парламент доминира околином, а могуће је уживати у

призору и приликом преласка неког од мостова или током

вожње бродом по Дунаву.

Андраш булевар ‒ авенија културе, познат је по број-

ним знаменитостима које су смештене дуж булевара, а

међу којима је најпознатија Опера. Трг хероја – један од

главних градских тргова, заједно са булеваром део је свет-

ске културне баштине. Централни део трга представља

Миленијумски споменик са статуама седам племенских

вођа који су основала Мађарску. Ту су и статуе других

важних личности мађарске историје ‒ краља Стјепана, Беле IV, Матијаша Корвина и Лајоша Кошута, а средишњи

део трга заузима 36 метара висок коринтски стуб, на

чијем врху се налази кип арханђела Габријела. У склопу

Трга хероја, на његовим бочним странама, налазе се и два

значајна музеја – Музеј лепих уметности и Музеј савре-

мене уметности, а у непосредној близини је и Зоолошки

врт и главни градски парк.

Атракција је и дворац Вајдахуњад који представља

реплику румунских двораца. Ово здање није постајало у

прошлости, већ је изграђен од картона и дасака приликом

прославе Миленијумске свечаности почетком прошлог

века, али је због свог занимљивог изгледа, на захтев ста-

новника Будимпеште одлучено да дворац буде у потпуно-

сти изграђен. Ово здање заправо нема историјску, али има

велику туристичку вредност.

Обале Дунава на којима је подигнута Будимпешта по-

везује велики број мостова, а најлепши, најпознатији и

60

Л е к с и к о н п о з н и

највреднији је Сечењијев ланчани мост. Овај мост пред-

ставља први стални прелаз преко Дунава у Будимпешти и

био је веома значајан за уједињење Будима и Пеште. Мост

красе камене скулптуре лавова, које га симболично чувају.

Када се из Пеште, ланчаним мостом пређе у Будим, успињача води на Будимску тврђаву, Будимски краљевски

дворац и Рибарски бастион. Будимска тврђава представља

стари град Будим који је у прошлости био главни стра-

тешки центар. Будимска тврђава је током бурне историје

освајана и ослобађана 30 пута, а на јужном крају узвишења

изграђен је краљевски дворац у коме се данас налазе Исто-

ријски музеј Будимпеште, Национална галерија Мађарске

и Сечењијева национална библиотека.

Са Рибарског бастиона се пружа један од најлепших

погледа на Пешту, Дунав, мостове, зграду Парламента, а

сама кула је интересантна по несвакидашњем изгледу и

архитектури. Иако средњевековни изглед куле одаје ути-

сак да је изграђена у давној прошлости, комплекс Рибар-

ског бастиона грађен је тек 1905. године. Назив је добио

по томе што су током борби у средњевековним ратовима, рибари били задужени за одбрану ове стране узвишења, а комплекс сачињава седам кула које симболизују седам

племена, оснивача Мађарске.

Поглед са Будима, Парламент, дивни мостови, центар; потом Трг Миленијум и међу најзанимљивијим су музеји

и библиотеке. Оно што задивљује је државна брига о би-

блиотекама, оне су смјештене у најљепша здања Будима

и Пеште. Национална библиотека у Будимпешти налази

се у Будимској палати Сечењи, прелијепа спољашњост са

почетка вијека и ретро шарм њеног ентеријера су умјет-

ничка атрактивност. Мађарска национална библиотека се

преселила 1985. године и вреди је посетити. Атрактивна је

61

Мила Медиговић Стефановић

и Градска библиотека у Пешти, такође смјештена у дивном

дворцу. Унутрашњост испуњена ванредним умјетничким

сликама, мобилијаром и витринама у којима се чувају ста-

ре књиге и атрактивна вишевјековна издања мађарских

књига и публикација на страним језицима.

Венеција

Венеција је идентификациона тачка медитеранског трезо-

ра у прошлости и садашњости. Данас је то град карневала и

светионик најстарије Европе, Медитеранске Европе. Алек-

сандрија – светионик, некадашњи град папируса и тргови-

не књигама, је на супротној страни и има нову библиотеку.

Смјештена у италијанској регији Венето, на површини од

412 км², изграђена је на 118 малих острва у Венецијанској

лагуни на ушћу реке Бренте. Раздељена је каналима дуж

којих су многа средњевековна архитектонска здања – црк-

ве и палате, урбани склоп „Невесте Јадрана“ проглашен је

спомеником Светске баштине УНЕСКО-а. Многи градови

широм Европе и света, изграђени на каналима, носе епи-

тет „Венеција“; Санкт Петербург је „Северна Венеција“, Амстердам „Западна Венеција“ и Њу Орлеанс је „Америч-

ка Венеција“. То је град воде, мостова, светлости и спокоја

„Serenissima“.

Венеција је метафора урбаности на каналима, случај-

но сам нашла текст о занимљивом открићу италијанских

археолога о Венецији из бронзаног доба: „Италијански

археолози дошли су до спектакуларног открића – на југу

земље пронашли су ‚Венецију из бронзаног доба῾ са кана-

лима и колибама изграђеним на кочевима, која је нестала у

поплави прије 3.500 година. ‚Постоји много елемената који

ово откриће чине јединственим. Прије свега, то је прво

62

Л е к с и к о н п о з н и

откриће заједнице која је живјела у мочвари, са кућама на

кочевима и системом за исушивање земљишта‘, рекао је на

конференцији за новинаре археолог Ренато Перони.

Вјерује се да је у том селу на ријеци живјело око 700

људи у тренутку када је, негдје између 1500 и 1600. година

прије нове ере, поплава збрисала град. Археолози вјерују

да су преживјели након тога основали античку Помпеју

удаљену неколико километара. Грнчарија, предмети од ћи-

либара и дрвене греде од колиба само су неки од предмета

откривених у селу.

На већини налазишта у Европи, све што је остало од

села из бронзаног доба су рупе у земљи над којима су се

некада налазиле колибе, због чега је откриће града на југу

Италије нарочито значајно.“ („Пронађена Венеција из

бронзаног доба“ / Бета // Дан, 25. март. 2002, 15).

Његошеве медитације о култури и визуелној култури

Венеције, као и Италије у целини, потичу из његовог ду-

ховног, песничког, националног и владарског идентитета.

Међутим, у великој мери, оне су обликоване ондашњим ев-

ропским културним контекстом. Образован на европској

литератури, руковођен енциклопедијама, путописима и

бедекерима, Његош је медитирао о оним делима које је та-

дашње интелектуално мњење успоставило као уметничке

идеале.Његошев однос према сликама које је у марту 1844.

године видео у венецијанским уметничким збиркама. То су

дела из галерије сликара Скјавонија у Палати Ђустинијани

(Palazzo Giustiniani) и угледне збирке у Палати Манфрин

(Palazzo Manfrin). На основу Његошевих кратких записа у

Биљежници анализира се шта је црногорски владика за-

иста видео, како је видео и зашто је гледао. Избор слика

које помиње проистиче из његовог властитог естетског

суда, али је, у великој мери, одређен и литературом коју је

63

Мила Медиговић Стефановић

читао, најпре путописима и водичима по Венецији. Пошто

је Његош веома водио рачуна о својој визуелној презен-

тацији, није искључено да је у галерију ишао и да сазна

могућности израде свог портрета. У сваком случају, рекло

би се да је у посети уживао.

Његошев одлазак у Венецију побуђивао је писце да

га ставе у рам тог града; томе није одолео ни Милош

Црњански:

Његош у Венецији

„Насмешио се последњи пут.

У прозору се сјаше као запети лук,

као Месец у води, млад и жут,

Риалто.

Мирисаше болан своје беле руже

и гледаше како галебови круже,

тужни и бели, ко мисли на Ловћен,

и смрт.

Док ноћ пљушташе, читаше Омира,

црн и тежак, ко Ахилов,

што само крај мора нађе мира,

гроб.

Богови, на плећима са облацима тамним, болови и мора са валима помамним,

пређоше по његовом белом лицу без трага.

Али, кад читаше о Бризеји, што се буди, и отвара очи, пуне таме, у зори,

бол неизмеран паде му на груди.

64

Л е к с и к о н п о з н и

Јер свему на свету беше утехе.

Свим мислима, за све јунаке, и грехе.

Али држећи му главу рукама обема,

сузно, умирући, помисли, болно,

да за очи невесте утехе нема.

Тада заплака у води звоно

Светог Марка.“

Први одлазак у Венецију планирала сам дуго, желела сам да

уживо пропратим Карневал, а тај догађај је незабораван. Кар-

невал у Венецији сваке године има другачију тему. У сушти-

ни, то значи устаљен програм карневала, са прецизно дефи-

нисаним манифестацијама сваког дана карневала, промене

су минијатурне. Карневал у Венецији отпочиње церемонијом

отварања, а она се репризира следећег дана. Затим следе: по-

ворка Марија (дванаест младих венецијанских девојака), иш-

чекивање анђела и лет анђела, ишчекивање орла и лет орла.

Последњег дана карневала одржава се церемонија затварања

на Тргу Светог Марка, при чему се крунише Марија, једна

од венецијанских девојака која је победила на такмичењу за

најлепшу Марију текућег процеса карневала. Млечани тада

пале лутке и терају зле духове из града, слави се до дубоко

у ноћ. Звонима се оглашава крај карневала и тада званично

почиње пост. Редослед церемонијала је следећи: „Бал под ма-

скама“, „Лет анђела“, „Смотра гондола“, концерти, изложбе и

као најважније избор „Краљице карневала“. Нажалост, киша

у Венецији је тог дана је била неподношљива. Новокупљене

ципеле из Трста упропастила сам током преподневног хо-

дања по венецијанским трговима.

Путовање возом од Београда до Трста у бившој Југосла-

вији, било је посебно узбудљиво. Воз је увек био крцат, 65

Мила Медиговић Стефановић

много Југословена ишло је у куповину фармерки на Ponte Rosо. Трст је после Првог светског рата припао Италији, а

после Другог неки су готово деценију узвикивали „Трст је

наш“. Географски, ипак, никада није био, али је од средине

шездесетих година прошлог века па до распада Југосла-

вије био наш најдражи, најбољи, најпоузданији „прозор“

у западњачки свет моде и неприкосновена престоница

шопинга.

Током готово три деценије чувених, помало ритуалних

шопинг тура, мало ко је са торбама у рукама и најмање

два пара фармерки на себи могао да се бави културно-и-

сторијским наслеђем овог града. И права је штета што су

знаменитости Трста за многобројне Југословене остале

непознате и у сенци шопинга. На путовању до Венеције

моја другарица Ана Јовановић и ја унајмиле смо собу за

две ноћи код наше Тршћанке, обишле знаменитости (Црк-

ва Светог Спиридона је православни храм). Трст је уни-

верзитетски и пословни центар, модеран град коме посе-

бан печат отмености и моћи дају импресивне грађевине

из доба Хабзбуршке монархије. Архитекте и историчари

уметности кажу да је, када је о грађевинама реч, „Трст не-

типичан за Италију“ и да „више наликује Бечу него Риму

или Верони“. У повратку из Трста цариници, намерени да

оглобе шверцере бејаху разочарани што у Анином и мом

пртљагу не беше робе за царињење и с гнушањем проко-

ментарисаше – носите само те књиге, без везе, а где су вам

фармерке, кафа и остала тршћанска роба?

Драга Катарина Митровић – професорка Универзитета

у Београду, боравећи у Венецији у више наврата, остави

леп запис на Фејсбуку за Ђурђевдан 2019. године: „Пре

две године Ђурђевдан сам провела у Венецији, на острву

Св. Ђорђа, крај главе светитеља, знамените реликвије коју

66

Л е к с и к о н п о з н и

бенедиктински монаси с највећом пажњом чувају у својој

цркви, много пута рушеној и скрнављеној, али која је сва-

ки пут изнова васкрсавала, из пепела, трулежи и заборава.

На том острву, које данас настањују бенедиктинци и на-

учници из целог света, пронашла сам чудесни мир. Ту се

налази моја клупица, мој бунар жеља и мој светитељ који

достојанствено стражари над Јеванђелистиним градом. Е

па Св. Ђорђе, пружи ми руку да уз твоју помоћ заокружим

причу започету још у августу 2015. године. Инспирисану

потрагом за тобом и Светим архангелом Михаилом и ва-

шим ликовима у једној богомољи на другој страни Јадра-

на. На том путу наилазила сам на много штошта, али Ти

и Архангел бисте се увек дискретно појављивали у улози

путовође. Мислим да је куцнуо час да прича добије епилог, срећан, благословен, чудесан, Тебе и Архангела достојан.“

Венеција је тематска окосница уметничког ствара-

лаштва у нашој и европској књижевности, тај медите-

рански бисер налазимо у поетској ризници Станислава

Винавера. „Ако је Венеција мозаик, онда њега састављају

све сенке дана и ноћи, небеса и воде, и све палете, и све

камење, и сви живи елементи. И сви видици на разломке

и на продужења, на скокове и склизнућа, на ишчезавања

и наслућивања. Пловим гондолом, сваки час излази дру-

ги видик, потпуно се мењају при превоју, при надоласку

нових чета светлости и рефлекса, при бекству и паници

сјаја који је досад ишао скупа са мном, који је био уз мене.

Час се отворе извори светлости, и набујају, час освоје сенке

и захвате, час се помешају перспективе и видик се рачва

очајан што не може да буде један, срећан што се упутио у

правца два, збуњен што се развејао на гранчица стотину...

Сад знам: свугде се у Венецији могу и морају догађати

збитија, али декора ради. Нико неће стварно да учествује, 67

Мила Медиговић Стефановић

јер је декор толико надмоћан, да изискује само гледаоце

– не глумце. Нико неће довољно да се унесе у догађање, свима је оно што видимо око себе и сувише празник да

би се осетили приморани на ма шта, осим да прате очима

оно нешто што ће искрснути у овим кулисама неба и воде, камења и стубова, сјаја и успомена... зато има и нешто

празно и у служби божијој по црквама, и у Светом Марку

накинђуреном до саблазни вавилонске, увијеном у мрак

тежак и обасјаном од златних одсјаја у лак прозирни тре-

пет ваздуха...

Мотив Венеције, сплетене, победне, јасно опипљиве, осећам најзвоније у Бајрону, који је ставио у песничке

доживљаје, са судбинским узлетима у могућности – да би

је могао разговетније рашчланити. Бајрон ми је учитељ у

Венецији пре свију, већма но Раскин. Он је осетио прелаз у

контрастима, самозаборав у лету крила која зачезну за од-

мором, клетву доба, људи, догађаја, проклетство човечије

борбе у мравињаку страсти и мисли. Његову велику фи-

гуру најпре изазивам. Он је из Венеције пошао на Балкан: једини он зна да је тамо њено прво постање. А ово Сре-

доземно море припада другима свецима и заштитницима

– чији духови блуде изнад таласа плавих, поврх градова

звучних. У наш тешки мрак пошао је Бајрон; мрак нам је

требао да заборавимо светлост. Већи, тежи мрак био је по-

требан, но светлост која нам свима би одузета.

Море ово припада Флоберу, који је наслутио нагомила-

вање раса, појмова, мржње на овом друму трговачком; оно

припада Ничеу и Вагнеру, који су преко симбола Венеције

и преко јасности Средоземне постали трагични супарни-

ци за сва времена, уклети баш у овај плави вал и каменито

жало; Гетеу, који се ослободио у Италији, ... Бајрону који

је пошао да ослобађа, најзад слободан, и друге: не само

68

Л е к с и к о н п о з н и

народе већ и целу историју начичкану лажним, мутним и

крвавим легендама – па и све пределе, болне од вијугаве

лажи река, од бесомучног пркоса планина, природу самот-

ну и меланхоличну коју су лажно прерушили за пиреве

накинђурених народа и столећа, досадних и наметљивих.

Бајрон је појурио на Балкан да докучи, да ослободи – душу

Венеције. (Станислав Винавер, „Коначна Венеција“, Европа

у врењу, Нови Сад: Дневник, 1991, 251-277).

Савремени наши писци обрадили су мотив Венеције

путујући кроз пејзаже, метаморфозе и имагинацију у два

bildungs романа, Владимир Пиштало ( Венеција, 2011) и

Милета Продановић ( Ултрамарин, 2015). Ако желите да

„скокнете“, макар и туристички до главног града регије Ве-

нето, припремите се за посебност доживљаја и укључите

у своју лектиру и књигу Тање Јанковић Присвајања Вене-

ције. Читање ове књиге као уметничке лепезе везало ме за

сличност доживљаја „Невесте Јадрана“. Прво је одгледала

Висконтијев филм, а потом и прочитала Манову књигу

Смрт у Венецији. „Сада то све изгледа као мистичан плес

око Венеције, без додира, лагано примицање у кружењу.

Можда сам покушавала да избегнем ту љубав која је многе

обузела пре мене, затворила их у троугао читалац – књига

о Венецији – Венеција. За мене су Манова Смрт у Венецији

и сама Венеција срасли као воз и Ана Карењина.“

Овде убацујем сопствени фрагмент: „Није ли тематско

сидриште око распада и нестанка породице увод у потребу

установљења цивилизованих концепција друштва и поро-

дице, посебно, када се уважавају истополне везе и брако-

ви, а већина је била и остала хомофобична и неразумна

у суочавању са сличним темама. Какав је распон мотив-

ских преокупација о таквим примерима? Налазимо их у

складиштима духовности; Ман је то испреплео у регистру

69

Мила Медиговић Стефановић

мотива прозе Смрт у Венецији, где се ῾естетски доживљај

преображава у еротски῾. Сусрет Ашенбаха, књижевника –

корифеја грађанског друштва, и прелепог дечака из пољске

породице, завршиће се трагично. Смрт у граду лагуна је

избављење од поруге која би Ашенбаха стигла када би јав-

но и искрено испољио љубав према лепом дечаку.

Други пример је, такође, на граници дозвољеног, а умет-

нички представљен у Набоковљевој прози Лолита и исто-

именим филмовима Стенлија Кјубрука (1962) и Адријана

Лајна (1997). Године 1955. објављена је Лолита, до тада

најконтроверзније дело професора са Корнел универзите-

та. Професор Владимир Набоков назвао ју је „темпираном

бомбом“ када је рукопис слао америчким издавачима, при-

бојавајући се отказа са универзитета. Имао је и разлога за

то – у центру је прича о сексуалном експлоатисању двана-

естогодишње девојчице од стране средовечног педофила.

Издавачи су одбили да објаве књигу, иако су препознали

литерарне вредности у овој „нимфет новели“, али пишче-

во објашњење је у корист уметности: „Постоје нежне душе

које би прогласиле Лолиту безначајном јер их не учи ни-

чему. Ја нисам ни читалац ни писац дидактичке фикције.

За мене фиктивно дело постоји само утолико што ми обе-

збеђује оно што ћу грубо назвати естетским блаженством, што је осећај да постојите, некако и негде, повезани са

другим облицима постојања где је уметност (радозналост, нежност, усрдност, усхићеност) норма.“

Кореспонденцију са претходним наглашава и Тањин

цитат: „Не занимају ме туристички водичи. привлачи ме

нестварност Венеције, њени одрази у уметности, јер је она

сва у рефлексијама, не у стварности. Читава Венеција је јед-

но велико огледало, пише Бродски у Воденом жигу. Јурила

сам разлоге песникове опијености тим градом, очекивала

70

Л е к с и к о н п о з н и

велике тајне, крупне речи, и најзад затворила корице разо-

чарана – премало Венеције у Бродском, превише Бродског

у Венецији. Али је његова заљубљеност у нестварни град, иако недовољно образложена, ипак опипљиво језгро ма-

лог свежња страница. Оно ме је у њих враћало. И са сва-

ким следећим читањем било ми је све јасније да је Водени

жиг још један одраз Венеције... Како је било смешно моје

трагање за тим градом у књигама! Као да сам могла при-

купљањем одраза да склопим холограм и тако сагледам

целину.“ На крају књиге ауторкина склоност пиктурал-

ном отвара нову венецијанску галерију. „Na brodiću za luku Punta Sabioni posmatram kako se lagano, kao da klize po vodi, udaljavaju bliske konture tornjeva i kupola. Jasne linije tuša tiho se utapaju u akvarel i čitav prizor postaje jedna velika slika Venecije.“ (Tanja Janković, Prisvajanje Venecije, Kragujevac, 2018, 8-9, 82).

Ponte dei Sospiri је барокни мост од истарског камена

којег је по налогу млетачког дужда Марина Гриманија

пројектовао и извео архитекта и вајар Антонио Цонтин

од 1600. до 1603. Ponte dei Sospiri је један од најславнијих

мостова на свијету, уз који се веже легенда да су њега

осуђеници бацили посљедњи поглед на слободу и живот ‒

и уздахнули, у стварности она има врло мало везе са исти-

ном јер се са моста не види практички ништа, а ту су спро-

вођени ситни криминалци који обично нису осуђивани

на смртну казну. Истина, доиста су могли уздисати након

пресуде, јер она је у Млетачкој републици била немило-

срдна и није било могуће да се опозове и поново прође

мост. Модерна легенда гласи да ће заљубљени парови који

прођу испод моста у време заласка, остати вечно заљубље-

ни. Мост се налази близу Трга Светог Марка, тако да га

туристи радо сликају са мостова Ponte della Paglia (Мост

71

Мила Медиговић Стефановић

од сламе) и Ponte de Canonica, или гондола са канала. Овај

мост премошћује канал Rio di Palazzo на граници градске

четврти San Marco и Castello у Венецији. Мост се налази

мало даље од Дуждеве палате и повезује Piazzettu са Rivom degli Schiavoni.

Ponte della Paglia радо посјећују туристи који са моста

имају изврстан поглед на Ponte dei Sospiri и цели Залив

Св. Марка, са острвом San Giorgio Maggiore и базиликом

Santa Maria della Salute. Ову базилику је романтичар Лаза

Костић опевао у својој познатој песми. Суочен с патњом, песник мисли да Госпа од Спаса заслужује све што је до-

била. Песник је скрушен пред Госпом и сматра да је лепше

да сво то красно дрвеће краси њену цркву, него да је негде

спаљено или иструнуло.

Ponte de Canonica је према бројним венецијанским хро-

ничарима подигнут након што је на Rivi degli Schiavoni 1172. Марко Касоло на смрт избо дужда Витала Микиела

II, који се у ускршњој процесији ривом запутио до цркве

San Zaccaria. Након тога дуждеви су користили нови мост

да дођу до цркве. По неким другим хроникама, мост је по-

дигнут пре 864. након убиства дужда Пиетра Традоника.

Мост је темељно реконструиран по пројекту архитекта

Антонија Мацона 1755.

Фасцинација Венецијом подстакла је енглеског слика-

ра Вилијема Тарнера да галерију пејзажног сликарства –

посвећеног роматичарским мотивима окружења у коме

је рођен и одрастао – употпуни и сликом Канала Гранде

у сфумато стапању светла и сенки. Поред Тарнера који је

сликао у првој половини 19. века, венецијанску тематику

насликао је и Иван Грубаш. Његова историјска регата на

Каналу Гранде стала је у рам традиционалне свечано-

сти Regata storica. У првом плану су барке и гондоле са

72

Л е к с и к о н п о з н и

посматрачима, од њих се отвара поглед на Канал Гранде

са палатама украшеним црвеним и плавим заставама на

прозорима. На обалама Канала су декорисане гондоле, А

дуждев брод „Bucintoro“, посебно украшен Нептуном са

трозупцем и корпом цвећа, насликан је испред најраскош-

није палате испред које је почасна ложа са посматрачима

регате. По средини Канала су беле гондоле са такмичари-

ма, обученим у бело са црвеним капама. Колористички до-

минантне окер и смеђе нијансе на фасадама, зеленоплава

површина Канала, плаво небо са сивом измаглицом. На

полеђини слике је запис сликара „Giovanni Grubas, pittore prospettico“, а другим рукописом придодато „Da conservare nella casa Viskovich a Perasto, culla dei Grubas – Trieste 1895.“

Слика је 1998. стављена у други рам. Латинична књига

Оставштина породице Висковић у Перасту из које су за-

писи настала је захваљујући Марији Михаличек. Ауторка, слично многим апелима културних прегалаца, упозорава

да бројна добра културне баштине на простору Србије и

Црне Горе нису добро заштићена, а исходи те небриге су

поражавајући за претходна и будућа покољења.

Венеција је метафора урбаности на каналима, случај-

но сам нашла текст о занимљивом открићу италијанских

археолога о Венецији из бронзаног доба: „Италијански

археолози дошли су до спектакуларног открића – на југу

земље пронашли су ‚Венецију из бронзаног доба῾ са кана-

лима и колибама изграђеним на кочевима, која је нестала у

поплави прије 3.500 година. ‚Постоји много елемената који

ово откриће чине јединственим. Прије свега, то је прво

откриће заједнице која је живјела у мочвари, са кућама на

кочевима и системом за исушивање земљишта‘, рекао је на

конференцији за новинаре археолог Ренато Перони.

73

Мила Медиговић Стефановић

Вјерује се да је у том селу на ријеци живјело око 700

људи у тренутку када је, негдје између 1500 и 1600. година

прије нове ере, поплава збрисала град. Археолози вјерују

да су преживјели након тога основали античку Помпеју

удаљену неколико километара. Грнчарија, предмети од ћи-

либара и дрвене греде од колиба само су неки од предмета

откривених у селу.

На већини налазишта у Европи, све што је остало од

села из бронзаног доба су рупе у земљи над којима су се

некада налазиле колибе, због чега је откриће града на југу

Италије нарочито значајно.“ („Пронађена Венеција из

бронзаног доба“ / Бета // Дан, 25. март. 2002, 15).

Сликар Војо Станић је насликао Венецију и на њој су

препознатљиви ликови и гондоле, много волим једну од

тих његових новљанских слика.

Читање Прозора у жаду Маје Херман Секулић поновила

сам, пишући есеј „Срце од жада“. Из Мајине књиге издвајам

део о Бангкоку – далекоисточној Венецији: „Љубичасти

залазак сунца на тераси ’Оријентала’ изнад реке Чао Праја, по којој плове речни таксији, брзи дугачки чамци налик

на гондоле, златом украшене царске галије и споре четвр-

тасте, четвртасте, троме џунке, један је од призора које су

пољубили анђели у мом оку. Само те призоре скупљам. И

мешавина најфинијих мириса са задахом прљаве воде део

је моје такозване венецијанске колекције. Других колек-

ција немам. Залазак сунца – најважније и најомиљеније

доба дана, када попусте врућине, када је време за санук, за

уживање, банк Коу Ку , село у сенци дивљих шљива, јесте

нестао, али је остао сплет бројних канала, – клонгова

– ове азијске Венеције, поред којих се може наћи хлад у

сенци дивље шљиве. Или пити чај на дугорепим чамцима, руа ханг јао, који се користе и за трговину на пловећим

74

Л е к с и к о н п о з н и

пијацама, док клизе испод мостова изрезбарених у кине-

ском стилу.“

Венеција је краљица бибера, град памука у којем је жи-

вело 10.000 жена посвећених најстаријем занату на свету.

Светлост далекоисточне Венеције затамњује све сенке

прошлих и садашњих пошасти.

Веџвудов сервис за компот

Крајем седамдесетих 20. века Београд је био фасцинантна

престоница, посебно за придошле бруцоше. Излози пуни

стране робе која је провоцирала купохоличаре. Знам да

сам тада потрошила сав новац добијен за успешно матури-

рање како бих купила талијанске ципеле и пригодну „колеџ

гардеробу“. Љубав и прерана одлука да се удам променили

су мој живот, искомпликовала сам своју егзистенцију, али

сам се убрзо снашла у свим улогама – редовног студента, супруге и домаћице. Свадба је била у Титограду на Дан Ре-

публике (29. новембар 1968), а реприза у Јагодини, пошто

је моја свекрва желела да угости своје кумове и пријатеље, тако сам два пута облачила белу венчаницу.

Тада су поклони били скромни, понеки сервис за кафу, колаче, и комплети чаша за различите намене, есцајг и по-

стељине. Много тога се током селидби и коришћења поло-

мило, али сам до данас сачувала сервис за копот „Woodland enoch wedgwood (tunstall) ltd. England trade mark founded in 1835 genuine hand engraving decorated...“. Посебну пажњу на

сервис скренула ми је прича Милорада Павића „Веџвудов

прибор за чај“, донекле и због теме о дружењу Балкана и

Европе (имена двоје младих људи) током спремања испита, али ме привлачио и наслов Павићеве књиге. Ту има места и

за подсећање на чувено „порцуланско кинеско плаво“.

75

Мила Медиговић Стефановић

Још од гимназијских дана волела сам кување, знала сам да

та вештина може бити успешна ако куваш од срца, а не из оба-

везе. Бринула сам о сервисима за ручавање и одговарајућим

есцајгом у свакодневним, али и пригодним окупљањима.

Аранжирање стола за велика славља било је равно стварању

уметничког дела. Некад су то били карирани тањири „fine porcelan Rojal Heritage“ из Индонезије, други пут плава ва-

ријанта „Myott Royal Mail Blue Staffordshire Dinner Plates“. Ис-

казивати љубав према кулинарству – ради окупљања милих

и драгих ван породице и круга пријатеља ‒ некад није било

пожељно. У мушком друштву правац женског аутсајдерства

водио је у кухињу: – Шта она замишља, место јој је тамо ‒

хорски су процењивали оствареност женске каријере, или

оне у покушају. Та искључивост није болела, а није завређи-

вала ни трун отпора. Уверење да је кулинарство уметност, ништа мања од књижевности, делила сам са префињеним

саговорницима. Издвајала сам празнике за гастрономске

експерименте, књиге необичних јеловника, посебице, есеје о

храни, а у романима странице и места о омиљеним јелима, колачима и необичним укусима књижевних ликова. Тана-

ност и префињеност истицала је у свим фазама куварског

умећа, како би то рекла Људмила Улицка, сматрала је себе

корифејом тог високог жанра. Боравећи у Пекингу, где иначе

мушкарци кувају, Жен – аји која је чувала моју унуку – пита-

ла је да ли сам завршила факултет за кување.

Ево шта каже Момо Капор о домаћицама: „Домаћица

– подвиг скоро раван монашком послушању. У међувре-

мену, постало је непристојно да жена за себе каже да је

домаћица. На питање: „Чиме се Ви бавите, госпођо?“, она

ће се снебивати, застати један дуги тренутак, па тек онда

изговорити то поражавајуће признање да је домаћица и да

не ради ништа друго.

76

Л е к с и к о н п о з н и

У време када су жене менаџери, секретарице, министар-

ке или у најмању руку ῾пиарови‘ којих има мали милион, бити домаћица, која не ради ништа друго, поражавајуће је

признање о узалудности живота. А има ли ичега светијег

од тог најчешћег занимања у нашим крајевима, од тог жрт-

вовања каријере и таштине, да би се служило ближњима с

љубављу која је све ређа у нашим животима?

Одлазити на пијацу, бирати прстима најбоље воће и

поврће, смишљати за сваки дан нове оброке који се неће

понављати, а уз то водити рачуна да се што мање потроши, кувати, прати и пеглати, чистити кућу, држати је увек бли-

ставом и удобном, плаћати рачуне за струју, воду, грејање

и телефон, тражити од мужа са нелагодом сваког дана паре

за све то, бити секретар и пи-ар породице, а често и лекар

и неговатељица, а при том рећи друштву да се не бавите

ничим.“

Много тога везаног за умешност спремања хране данас

се променило. Са сателитских наших и страних ТВ станица

бомбардују нас познати кувари и куварице кроз емисије о

белосветским кухињама. Лепи Брка је стигао и у мој род-

ни крај, снимио је 28 емисија, приказиване су током 2018.

и 2019. године, волим да видим моју Жуковицу и нашу

трницу (спремиште за жито), претворену у ресторан. На

крају ево и једне дигиталне флоскуле о храни: Никад више

ГЛАДНИХ и никад више ЕМИСИЈА О КУВАЊУ!!! Драги

пријатељи, дођите код мене на ручак! ДА ТИПКАМО ТЕ-

ЛЕФОНЕ ДОК ЈЕДЕМО!

Географија

Вријеме када смо дошли на овај свијет одређује све што

припада сопственој биографији, али то није само догађај

77

Мила Медиговић Стефановић

повезан са потомством породице из које потичемо, већ

сплет случајности, планираних и непредвидљивих окол-

ности. Моје рођење у Титограду – главном граду Црне

Горе (прво Рибница, од 1326. Подгорица, а потом од 13.

јула 1946. Титоград; 2. априла 1992. поново Подгорица, али

није главни град; престоница Црне Горе је Цетиње). Када

сам рођена Титоград је имао 14.369 становника, а мајчина

фамилија је у то послератно вријеме и вријеме Информби-

роа, покушавала да полако лијечи ране страшне погибије

мојих ујака комуниста, Петра – народног хероја, Божа и

Мила, такође, бораца Прве пролетерске бригаде.

„Моја биографија прожета је суматраистичком чежњом

оних што су напустили завичај на кратко, или заувјек, и

отпловили за сновима. Ако је подстицај у персоналној ге-

ографији, онда сам срећна што сам живјела, школовала се

и радила у различитим срединама и изабраним местима

(Титоград, Пљевља, Бар, Котор, опет Титоград, Београд, Светозарево, Крагујевац – преко три деценије, и на крају

поново Београд). Завршићу свој живот на Дорћолу, ше-

тајући осамљена Дунавским кејом, дивећи се прелијепим

гладним лабудовима, остарелим паровима који се држе за

руке; а у рам погледа има старијих и младих који уместо

партнера шетају љубимце различитих сорти и величина.

Носталгичне емоције отварају моју породичну „шка-

тулу“, а она је препуна туђих и мојих селидби и бјелосвет-

ских измјештања по земаљском шару. Често прелиставам

пожутјеле листове запамћених хроника о одласку мојих

предака у Цариград, Америку, јер је живот био више него

оскудан. Расплиће се клупко породичних тема у временском

слиједу с почетка 20. века па до данас. Разумљиво је да се

у завичајну потку упреда специфично ткање из мојих ста-

ништа и мјеста обитавања. Поетика простора је чудовишна

78

Л е к с и к о н п о з н и

и кад се ослонимо на Башлара – теоретичара поетске маште, онда је невероватно како вам постане блиско нечије друго

искуство на острвима завичајног архипелага. Срце вам је у

завичају, а посао и каријера негдје другдје. Распетост између

завичаја и неких нових даљина покривају таласи Јадранског, Шумадијског и Панонског мора. Нове боје снова налазите у

непознатом, али блиском простору топофилије.“ (Преузето

из: Zavičajna kultura kao amanaet / Vaso Stanišić, Podgorica: Pobjeda – 23. 03. 2014, 70, 17340, 17).

Детаљ

У доколици се ствара уметничко дело, само што доколи-

ца не значи празнину у промишљању, већ душевни багаж

који негде морате одложити. Одморишта су скривене оазе

стваралачког надахнућа одакле се узлеће на сликарско или

литерарно небо. Војо Станић је то изразио у својој књи-

зи о доколици: „... док радиш детаље мисли на цјелину. То

изгледа лако, али оно што изгледа лако често је најтеже.

(...). Најтеже је бити геније, али њему је то лако“. Тишину

доколице Ратка Божовића читајте с пажњом посвећеника

писане ријечи окруженог музиком тишине.

Све што се може наћи у царству духовности прочитајте

на овом линку:

(„Živjeti i umrijeti od smijeha“, intervju Tamara Nikčević, Vreme, br. 1131 6. septembar 2012. https://www.vreme.com/

cms/view.php?id=1070880).

Дно

Додирнили смо дно, верујући да више нема нижих нивоа

од риалити програма, пинкових и других ступидарија, али

79

Мила Медиговић Стефановић

авај... Нова музика и пропадање испод свих нивоа разум-

них граница масовне културе прате нас свакодневно. Де-

војке су лепе, али чим огране сунце и утопле дани – иако

није лето, на улици и у градском превозу разголићена

младост као да се спрема на плажу, а не на посао, факул-

тет или какво друго „омиљено место“. У превозу су сви

заокупљени мобилним. Сведок сам разговора две девојке, једна поред друге на знају тихо да причају. Из прегласног

дијалог чујеш – „ајде да се куцкамо“.

Дом старих

Мисли о уточишту и пребивалишту у предстојећим дани-

ма онемоћалости, свакодневна су преокупација мојих ис-

писника. Рекламе о приватним домовима старих излистају

се на интернету чим укључиш компјутер, ваљда „свевидеће

око“ зна податке родног листа сваког од нас. „Претрпа-

ни“ државни домови ретко када прибегавају пропаганди

савременог пословања, па се њихове услуге вреднују као

проверене и преносе се усмено. Њихови станари користе

све „благодети“ и овог вида аутсајдерског склоништа, без

обзира на удобност и пажњу која се према штићеницима

исказује. Невјероватно је колико значајних личности наше

културе и образовања, поред обичног свијета, борави у

тим домовима.

Драма Нине Митровић „Како живот“ настала je као ре-

зултат истраживања које је ауторка спровела у старачким

домовима на Трешњевци у Загребу. Духовитим и тужним

наративом о љубавном троуглу станара старачког дома, ауторка пише о љубави и усамљености, животу и смрти, пријатељству, страховима и храбрости, стереотипима и

улогама које играмо у својим животима.

80

Л е к с и к о н п о з н и

Свакодневица времешних ликова – Миле, која тежи за

слободом након недавног развода, њеног пријатеља Бран-

ка, који време „убија“ пријављујући станаре медицинској

сестри Сузани, чији се приватни живот распада – потпу-

но се мења доласком новог станара Андрије Кекеза, који

граби живот и живи по својој мери. Он ће из старачког

дома отерати тишину и свакодневну рутину, а станаре ће

инспирисати да се осврну на свакодневицу и животну ис-

пуњеност...

„Човјек жели бити вољен и да воли, али се из страха од

промјене зачахури у једнолични живот. На крају се пита: Гдје сам био, шта сам радио? И онда схвати да је пустио

да му се властити живот пред очима прошета, као да му

је био само свједоком. Као да није имао избора. А избор

увијек имамо, само за то је потребна велика храброст.

Храброст не значи одсуство страха, већ да се иде и дјелује

успркос њему. Јунаци ове драме управо то и раде. Отва-

рају се, остављају учмалост у којој су провели десетљећа, прилазе једни другима као људи, зближавају се. Блискост

је оно што нам даје дубину. Она носи и повреду, али без

ње нема пуноће живљења“, пише Нина Митровић, ауторка

бројних драма за које је вишестрико награђивана и које су, осим у Хрватској, извођене на сценама у другим земљама.

Дон Кихот

(El ingenioso hidalgo Don Quijote de la Mancha) Премда Сервантес (1547-1616), како наводи Мартин де

Рикер, није сматрао Дон Кихота романом, нема сумње да је

написао управо роман. То је веома богат текст, пун разно-

врсних елемената и поступака, јасно дефинисаних ликова, ситуација из обичног живота, али и оних несвакидашњих.

81

Мила Медиговић Стефановић

Шпански писац је њиме поставио основе модерног рома-

на. Бројни књижевни поступци који нам се на први по-

глед могу чинити новим, већ су присутни у Дон Кихоту.

На пример, поступак звани „метакњижевност“ који су

често користили писци попут Пола Остера срећемо у Дон

Кихоту. Сервантес настоји да своје приповедање аванту-

ра Дон Кихота и Санча прикаже као пуки превод текста

исписаног на пергаменту који је на арапском сачинио Сид

Амет Бененџелија. Међутим, историја овог аутора означа-

ва као историчара, преводиоца, али не и као уметничког

ствараоца.

С једне стране, Сервантес се у књизи појављује као пи-

сац, јер се једно његово дело, пасторални роман Галатеја, налази у Дон Кихотовој библиотеци и бива поштеђено

чистке коју спроводи парох да би заштитио Дон Кихота од

витешких романа. Епизода „О лепом и великом суду који

одржаше парох и берберин у књижници нашег велеумног

племића“ пружа могућност Сервантесу да уврсти у роман

још један поступак: књижевну критику. Аутор кроз паро-

хова уста износи свој суд о појединим књижевним делима

тог доба, анализира их, велича или куди. Роман се претва-

ра у неку врсту расправе о самој књижевности, односно о

књигама које су се читале у то време.

С друге стране, Сервантес не оклева да у роман укљу-

чи и друге повести које нису у директној вези с главним

јунацима. Приче попут Неопрезног радозналца – новеле

о пастирици Марсели и пастиру-студенту Грисостому, или оне о робу, вољом аутора уметнуте су у радњу ро-

мана. Сервантес је сматрао да би бављење искључиво

доживљајима Дон Кихота и Санча дало досадну књигу.

Може деловати да се ови „додаци“ не уклапају у причу, али чине Дон Кихота небрушеним драгуљем, једним од

82

Л е к с и к о н п о з н и

оних „великих, несавршених дела што носе попут бујице

и отварају пут у непознато“ о којима говори Роберто Бо-

лањо у роману 2666.

Уз то, Дон Кихот се бави и историјом. На страницама

романа откривамо слику шпанског друштва 16. века с

његовим паросима и берберима, крчмарима и свратишти-

ма, аристократијом, пастирима, козарима, дипломцима, песницима и ратницима, сељанкама, властелинкама и

разузданим женама. Путовање Дон Кихота служи такође

да нам Сервантес покаже каква је Шпанија тог доба уисти-

ну била. Обухваћени су и стварни историјски догађаји и

личности, попут каталонских разбојника на челу с Рокеом

Гинартом. Епизода о робу служи аутору да се осврне на рат

против Турака и Лепантску битку у којој је сâм учествовао.

У причи о робу уочљиви су аутобиографски елементи из

Сервантесовог искуства као војника и заточеника, који

дају значајну ноту веродостојности романа. Чини се да је

Дон Кихотом све обухваћено. Има чак и оних који веле да

књига даје практичне савете о здрављу: „Ручај мало, а ве-

черај још мање, јер у радионици желуца спрема се здравље

целога тела.“

Ако се вратимо на Сулету, можемо поновити његове

речи да Дон Кихот „пружа забаву, али уједно и најузви-

шеније знање“. Роман открива епизоде и прелазе који нас

наводе да се запитамо и дубоко замислимо. То су пре свега

дивне Дон Кихотове беседе о Златном добу или о вешти-

нама мача и пера, затим сусрет на путу с парохом и ка-

ноником и њихов разговор о витешким романима, у ком

се води стара, али и даље актуелна расправа о томе шта

је „права“ уметност, у којој каноник износи став да је то

заправо нешто потпуно опречно укусу обичног света. И

наравно, не можемо да изоставимо величанствени приказ

83

Мила Медиговић Стефановић

Дон Кихотове луцидности у сцени када Санчу дели савете

о томе како да влада острвом Баратаријом. То су само неки

од бисера мудрости које Дон Кихот садржи, а који омо-

гућавају овом роману да их и даље читаоцу шапуће на ухо

и повезује с његовом стварношћу.

Али то није све, „јер Дон Кихотова збитија морају се

славити или са дивљењем, или са смехом“. Смех је основни

елемент Дон Кихота. Да није хумора, ова књига не би била

ремек дело. Превасходно се служи сатиром о витешким

романима, која је знатно јаснија читаоцу тог доба него сав-

ременом. Те књиге биле су врло популарно штиво, а Сер-

вантес је знао да искористи све њихове карактеристике, окрене их наглавачке и извргне руглу уз помоћ Дон Кихо-

тових лудорија. У коришћењу пародије пак, отишао је још

даље. По речима Фернанда Ваљеа „Дон Кихот исмева све

што му се нађе на путу, руга се свему и свакоме, предметом

поруге постаје све чега се дохвати: витешки и пасторал-

ни романи, правнички и црквени језик, Свето братство и

Света инквизиција, италијански и антички писци, мито-

логија и историја, студенти и лекари, поезија и проза“.

Одатле произлази читав низ смехотресних епизода.

Читалац се до суза смеје Дон Кихотовим несувислим ис-

падима и Санчовим безбројним пословицама; сиротом

пребијеном Дон Кихоту коме су избили зубе, Санчу који

се „поче испражњавати на обе стране“ због Фјерабрасо-

вог мелема. Смејали смо се затекавши Дон Кихота како се

бори с мешинама црног вина или када усред ноћи зајед-

но са својим штитоношом, уплашен шумовима који до-

пиру из таме, умисли да га гоне љути непријатељи, да би

се испоставило да је посреди ударање ступа ваљарице о

воду. Шашаве смицалице које им приређују војводе, Дон

Кихоту и Санчу потпуно стварне, ми доживљавамо као

84

Л е к с и к о н п о з н и

крајње бесмислице. Не можемо да се грохотом не насмеје-

мо сцени у којој Санчо покушава ноћу да врши нужду а да

његов господар то не примети, једнако као када замишља-

мо Дон Кихота с берберским тањиром на глави, за који је

уобразио да је шлем, Мамбринов шлем који Санчо назива

„шлемтањиром“. Смејемо се и када Дон Кихота остављају

да виси на прозору, када помеша обичне жене и узвишене

принцезе – и узгред верује да су оне заљубљене у њега –

смејемо се и догађају који приповеда берберин о лудаку

који успева све живе да убеди да је нормалан све док не из-

говори највећу глупост која га напослетку ода. (Преузето

27. 08. 2016: „Zašto danas čitati Don Kihota“ / Ivan Andrade sa: https://www.danas.rs/nedelja/zasto-danas-citati-don-kihota/).

„Замишљам Сервантеса како радознало запиткује как-

во је позориште у Енглеској. Зашто је решио да објави своје

комедије 1613? Замишљам га како чита, пажљиво чита, мо-

жда с извесном муком, кварто издање из 1603, проучава

Хамлета, или можда запиткује власника једне од највећих

библиотека у целој Шпанији, Дијега Сармијента де Акуње, господара Гондомара, Галицијца и бранитеља Галиције, земље вукодлака, од гусарских напада Франсиса Дрејка, Гондомара, који ће 1613. отићи у Лондон као први шпански

амбасадор на енглеском двору, шта пише тај Шекспир, с

уживањем слуша, с уживањем чита, да радије чита, макар

и поцепану хартију с улице, и одлучи да искористи ствар.

Наша је невоља са откривањем интертекстуалности у

књигама 17. века у томе што не знамо довољно, и сувише

је тога што не знамо, да бисмо уживали у свему у чему су

они уживали. Не нећу се манути фантазије, свесна сам да

су фантазије, како каже Сервантесов француски биограф

Канавађо, али ништа мање фантазије него кад серванти-

сти који анализирају Дон Кихота закључују да Сервантес

85

Мила Медиговић Стефановић

‚морао имати на уму‘ да напише само новелу о Дон Кихоту, да ју је чак и написао, и објавио је, да није имао никакву

намеру ни план да пише роман, него само новелу, па, то се

види по композицији првог изласка ...“ (Александра Ман-

чић, Моје тело није обмана маште: Сервантесове вешти-

це, Београд: Службени гласник, 2009, 224-225).

„Сви народи имају неки свој тип, стваран или из-

мишљен, у којем отеловљују сопствене квалитете; а у сва-

кој књижевности проналазимо по неко ремек дело у којем

се тај типични човек претвара да креће у акцију, ступа у

додир са друштвом свога времена и пролази дугачак низ

искушења у којима се кали његов дух, дух својствен ње-

говој раси... Наш Уликс је Дон Кихот, а у Дон Кихоту се

на први поглед примећује духовни преображај. Тип је још

прочишћенији, а да би могао да се креће мора се ослободи-

ти терета материјалних брига, преносећи их на свог шти-

тоношу; он тако иде потпуно растерећен, и његово делање

је једно бескрајно стварање, он је чудо од човека у којем

је идеализовано све оно што се идејно замислити може...

(Анхел Ганивет, Шпански идеаријум, [превод Александра

Манчић].

Када је читалачка публика први пут могла да чита

српски превод Сервантесовог романа? Захваљујући Ђорђу

Поповићу већ крајем 19. века. Књигу је ћирилицом у три

дела са илустрацијама штампала Задужбина И. М. Колар-

ца 1895. у преводу и с прологом „Сервантесов живот и

дела му“. Ђорђа Поповића. Због лепоте књижевног стила и

подсећања на епоху наводимо Поповићев предговор:

„Тако беше у Шпањолској кад Сервантес, притворен

у селу у Манчи, зауми да уништи књиге о витезовима.

Он, убоги сиромах, непознат, без покровитеља, једино са

својим духом и пером, науми да удари на ту идру, која је

86

Л е к с и к о н п о з н и

пркосила разуму и закону. И успех му беше потпун. Од

како је изишао Дон Кихоте, не само да се никакав нов

роман о витезовима није написао, него ни старе не преш-

тампаваше више, тако да су они данас реткости за библи-

ографе. Од гдекојих само се име зна, а многима се зацело и

име изгубило. Једном речи, успех Дон Кихота био је такав

да су му гдекоји замерали да је јаким својим леком изазвао

противно зло, да је премашио циљ, ослабивши максиме

старога частољубља кастилијанскога.

Публика је сасвим равнодушно примила први део Дон

Кихота. Зато Сервантес изда анонимно један памфлет, у коме, тобоже критикујући своју књигу, изнесе јој пра-

ву намеру, у исти мах наговешћујући, ако су личности у

књизи и измишљене, да би можда могле имати неке свезе

са савременим људима и стварима. Ово лукавство помо-

же. Људи стадоше читати Дон Кихота и равнодушност

се окрену у највећу љубопитност. Већ прве године би

први део Дон Кихота у Шпањолској четири пута препе-

чатан, а у исто време издаваше га у Француској, Италији, Португалији и Фландрији. Овај сјајни успех није извукао

Сервантеса из сиромаштине, али му је тим више створио

завидљиваца и непријатеља. Осим ситних сујета, које

цркавају од муке код сваке ваљаности, било је у књизи

довољно литерарних сатира, тако да се могао узрујати сав

књижевнички свет. Као и увек, тако и ту највећма се по-

мамише слабији писци. Грдише га јавно и тајно; одрицаше

му изображење и знање; један га назва чак кихотистом; овај га прескакаше у памфлету, тадашњим новинама, онај

му у писму шиљаше погрдну песму, коју би Сервантес, на свој начин светећи се, сам издао штампом. Сервантес, узвишен дух без пакости и сујете, мора да се смејао на ове

нападе сујетних људи; али његово осетљиво срце морало

87

Мила Медиговић Стефановић

је уцвелити кад су га оставили некоји које је он држао да

су му пријатељи, а који нису могли да му опросте што је

он већи од њих.

Кад је Дон Кихот објављен, родио се Филип IV. Енгле-

ски краљ посла нарочита посланика да Филипу III чести-

та рођење сина. Овога посланика частише у шпањолском

краљевском двору на дотад невиђен начин. Међу осталим

био је и један ручак, где је било 1200 ђаконија од меса и

рибе, не рачунајући у то десерт и ђаконије за које већ није

било места. Ове светковине нарочито су описане и мисле

да је тај опис сачинио Сервантес. Али услед ових свечано-

сти доспе Сервантес по трећи пут у затвор. Један каваљер

хоћаше да ноћу пређе преко једног моста у Ваљадолиду, где је тада био краљевски двор, кад му непознат човек

стаде на пут. Потегоше мачеве и каваљер би рањен. Запо-

мажући, сав крвав утрча у једну од суседних кућа, у којој

на доњем спрату становаше Сервантес и једна удовица

са својим синовима. На каваљерову запомагању истрча

Сервантес и један удовичин син, те рањеника унесоше у

стан удовичин, где други дан умре од рана. Поведе се ис-

трага. Судија претпостављаше, да је каваљер био уплетен

у љубавне послове са Сервантесовом кћером, или сести-

чином, те притвори и њега и сву његову женску родбину.

Тек после десетак дана, после испита и саслушања сведо-

ка, пуштени су на слободу.

Мисли се да се Сервантес 1606. г. био стално настанио

у Мадриту. Већ је доспео у године старости; сиромах, са великом фамилијом, без признања за своје заслуге

и дар, занемарен од пријатеља, гоњен од такмаца, он се

оставио сваке илузије, па је живео као философ, не роп-

тајући, не жалећи се. Књиге тада нису ништа доносиле, ађентура му није више давала, те је тако боравио дане

88

Л е к с и к о н п о з н и

у тешкој сиротињи. Ипак је имао два добротвора, то-

леданског арцибискупа Бернарда и Дон Фернандеса де

Кастра, конда Лемоса, који, и сам писац који је у Напољ

отишао за вицекраља, није заборавио на стара саката

војника. Човек не може да појми како је он за живота

био предан забораву, нити га се ико сећао у краљевску

двору, који је давао којекаквим пискарачима толике

пенсије издрљанчене просјачењем и ласкањем. Ствар

колико часна по Сервантесов карактер, толико стидна

по краљеву околину.

Прича се, да је Филип III са доксата свога дворца угле-

дао једанпут ђака који је поред реке Мансањареса шетао

са књигом у руци. Ђак би сваки час застао, млатарао би

рукама, лупио се у чело и грехотом се смејао. Гледајући из-

далека ову пантомиму, краљ рече: Или је онај ђак луд, или

чита Дон Кихота. Одмах отрчаше дворани да виде да ли је

краљево оштроумље погодило, па се вратише да јаве Фи-

липу да је ђак заиста читао Дон Кихота. Али ни краљ, ни

који од дворана не сети се да писац ове популарне књиге у

својој старости сиротује.

У мом преводу изоставио сам песме које имају на-

пред у ориђиналу. Тада је обичај био у Шпањолској да

су писци за своју књигу тражили не само патронство

каквог моћног великаша, него и препоруку од колега

чувенијих песника. Исмевајући овај обичај, Сервантес

је сам сачинио ове песме, означивши их да су их сачини-

ли главни витезови и даме из главних романа о витезо-

вима; па ту имају и песме некојих витешких коњушара

Санчу Панси, а најпосле и сонет у коме се разговара Си-

дова Бабијека са Росинантом. Исто тако, изоставио сам

и стихове које је Сервантес, исмевајући речену моду, на

крају свога дела додао.

89

Мила Медиговић Стефановић

Што сам у првом делу изоставио посвету дуки Бехару, томе ће читаоци наћи разлога у Сервантесовој биографији.

Коларчева Задужбина усвојила је предлог господе оцењи-

вача превода, и тако овај превод излази украшен каракте-

ристичним илустрацијама славнога францускога сликара

Тона Жоанота (Јоhannot). На сплендидне илустрације Гу-

става Дорeа није се могло рефлектовати због трошка, који

би за наше прилике био несразмеран.“ (Ђорђе Поповић,

„Сервантесов живот и дела му“, Мигел Сервантес Саведра

Велеумни племић Дон Кихоте од Манче. Са шпањолског

превео Ђорђе Поповић. Београд: Задужбина И. М. Колар-

ца, 1895, I, 7-29).

Једна од легенди спаја Сервантесову јунакињу са Ул-

цињом. „Лампиони који увече освјетљавају старе плочни-

ке и зидове као да су бацали златну свјетлост на невидљи-

ви бат окованих робова који су ходили овим малим тргом.

Према предању, у Улцињу је крајем 16. вијека, пет година

свог живота у једној од оближњих самица провео Мигел

де Сервантес прослављени шпански писац, као један од

гусарских заточеника. Вјерује се да јунакиња његовог ро-

мана Дон Кихот, Дулцинеа, носи име управо по Улцињу

(Dolcigno‒Dulcinea).“

Дрангулије

Чудне су и различите свакодневне људске активности.

Неко сакупља чепове да би помогао куповини инвалид-

ских колица хендикепиранима – води рачуна где ће одло-

жити ђубре зарад рециклаже, а понеко дангуби у омиље-

ним кафићима и дању и ноћу. Слуша турбофолк, не зна шта

значи ГРАФИТ „Бајага а не Лукас“, а плаши се да прочита

озбиљну књигу која не тематизује тривијалне садржаје.

90

Л е к с и к о н п о з н и

Елипса и егзегеза

Елипса је затворена крива линија, слична спљоштеном

кругу, на којој свака тачка има исти збир растојањадо

двеју жижа (фокуса); лингвистички овај термин се одно-

си на изостављене речи или делова реченица које се под-

разумевају. Грчка реч која означава тумачење – критичко

објашњење неког текста назива се егзегеза; некада се овај

термин односио на тумачење библијског текста. Занимљи-

во је да је ове термине изабрао Владимир Б. Перић за на-

слове својих књига – прва је нулта збирка песама којом

је аутор заротирао свој песнички дар, исписујући лирски

хронопис. Друга књига је Егзегезе I: критике и прикази

српске књижевне продукције 2014-2017.

Естетски модели

Суочавајући се свакодневно са естетским мерилима, из-

двајам она препознатљива за моје сународнике. Нигдје се

више не робује наметнутом моделу физичког изгледа, по-

сједовања репрезентативног иметка или моторног возила

као у Црној Гори. Размишљајући о томе, сјетих се да је и ки-

нески подмладак замијенио традиционалне вриједности ‒

усредсређене на духовну равнотежу, имитацијама западног

потрошачког друштва. Тако из гаража пекиншких небодера

излазе најновији модели европских возила (кабриолети, двосједи, џипови као мале скоцкане гарсоњере), а младе ки-

нескиње водају пудлице чије су уши офарбане розом бојом.

Ефекат лептира

Ефекат лептира је термин из теорији хаоса, који опи-

сује како мале варијације могу да утичу на огромне и

91

Мила Медиговић Стефановић

комплексне системе, као што су временске прилике, али

и на људску сензибилност. Махање крила лептира је кон-

станта у претпоставци да су локације „лептира“ и места

на којем ће се осетити последице „махања“ променљиви.

Једна од поетских збирки Тање Крагујевић је и Ефекат

лептира.Надмоћна љубав премрежила је многе песме, попут претходних из Тањиног планетаријума. Размере

наклоности и блискости са најмилијима распоређене су

у зрнцима и на увећаном платну, налазимо их у песмама:

„А ноћас“, „Доба кризе“, „Мајстор“, „Граница“, „Блискост“,

„Скица самоће“, „Гласине судбине“. „Чај и тост“ леп мо-

тив јутарњег заједништва испод славолука златне свадбе, благост која надмашује вечност. Партнерско уточиште и

везаност за драго биће уткано је у песму „Похвала гласу“.

Дуговечно разумевање, складност у размењеним мислима

и речима, светлуцају на миришљавом путу од детињства

до сениорских нежности. „Похвала гласу“ одзвања су-

матраистичким ехом о томе „како је све у вези“ од посе-

ченог стабла трешње до младе месечине. Ослушкујемо

Црњанског „Док милујемо далека / брда и ледене горе./

Благо. Руком. /“ ( Ефекат лептира). Аутопоетички став

доследно је представљен стиховима: „Добро је што дуго /

памтим. Сликам / менталне пејзаже / Сећањем. Лагано.“

Метафоричност наслова и истоимене песме изабрала

је ауторка да посредно укаже на сопствену хиперсензи-

билност. Нажалост, повод је слика трогодишњег дечака

из избегличког таласа који је уместо спасења завршио на

пешчаном жалу. Тај набој налазимо и у песми „Телемаху

нема ко да пише“. Људи у Миксалишту, половином сеп-

тембра, па ко зна до када, потресаће нас због немоћи да

патње престану. Уместо класичног свођења и објашњења

лирике, на крају књиге су прозни записи – обједињени

92

Л е к с и к о н п о з н и

пожељном емпатијом према деци и другим живим ство-

ровима, а посебно страдалницима – под називом У под-

ножју песме. Присутна дехуманизација и одсуство воље

да се достојно и узвишеније понашамо, могу нас пробу-

дити читањем Тањиних порука. Емотивни фундус таквих

размера је благодет, али и невоља за оне који непрекидно

осећају своја и туђа пулсирања. Лептири предосећају, њи-

хов „butterfly effect“ је осетљива реакција на сваку проме-

ну, биланс тог треперења преточила је песникиња и пода-

рила га читаоцима. Издвојени призори својом љупкошћу

остају привлачан призор дуго после читања песме „Није

нерешива“: „Врата обданишта су/ отворена. Један велики/

кишобран. Складних боја./Надвија се у пуном луку/над

други. Мањи./ Омалан бојама/ сунца и мандарина./ Што

својевољно /Врлуда. Шареним/баштенским путељком.“

Сасвим Мала песма отвара вратнице дана, успутне шетње

су песнички пут до једноставности виђеног и записаног

(„Да би написао једну/малу песму мораш/напорно ради-

ти.// Слушати кишу у олуку./ Гледати планету капи / како

дуго одваја се / од слепе матице вода.// И пада. Успорено./

Будећи поспало биље. / У дару постојања.// Мораш тврдо

ћутати./ Постојано бити ту“) Неспокојство и бојажљивост

притајили су се у песми „Сан“, песникиња размишља да

ли су ефекти прераде достигли жељена узвишења. Поет-

ска надградња понекад има и песимистичку звучност, из

дубине душе излије се сетност због одласка блиских људи.

Црнила и белине су две крајности које омеђавају наш жи-

вот на путу ка вечном боравишту, стаза до гробља и назад

је проходна, свакодневно, онима што обилазе своје драге, једном ћемо пропутити у једном правцу; смрт је у неиз-

весној даљини или близини песама: „Најбоље“, „Граница“,

„Сећање воде...“

93

Мила Медиговић Стефановић

Жена

Ово је записано у Талмуду, књизи где су временом сачу-

ване све изреке и проповеди Рабина. Прича каже: „Буди

јако опрезан да не расплачеш жену јер Бог броји њене сузе.

Жена је настала од мушкарчева ребра, а не од његових

стопала да се по њој гази. Не од његове главе да се њоме

влада, него од бока да му буде једнака. Испод руке да буде

заштићена и покрај срца да буде вољена.“

Случајно сам у Библиотеци Правног факултета затекла

на столу моје другарице ‒ библиотекарке Бранке Драгоса-

вац, како обрађује за библиографску базу података брошу-

ру Светомира Николајевића Слободно зидарство и жена: реч говорена у слободној зидарској ложи „Побратим“ у

Београду. Заинтересована како се слободни зидари односе

према женском питању, наиђох на хомоцентричне ставове

који фаворизују патријархат и женску послушност, али се

као примарно истичу масонски морални ставови везани

за човечност. Овде су истакнути као морални принципи.

„У разговору са својом савешћу, у читању свог срца и оног

што је у њему слабо и несавршено, слободни зидар упо-

знаје човека уопште, и налази објашњења за све оно што

је, напољу у широком свету, међу људима, ружно и слабо, потиче из несавршеног срца човечијег. Увиђање, да су сла-

бости људске и његове слабости, сузбија му охолост, храни

смерност, и рађа и загрева љубав наспрам човека.“

Иако је женама био забрањем приступ масонским ло-

жама, сада их у Београду има две. Обреди приступања тај-

ном друштву садрже омчу за вешање, а масони их описују

као дивне церемоније! Кажу да омча представља пупчану

врпцу која на најинтимнији начин повезује све припадни-

ке друштва. Слободни зидари верују да исток представља

94

Л е к с и к о н п о з н и

поновно рођење. Масонске ложе граде се или на истоку

или на западу како би „контролисали и користили сунчеву

енергију за своје потребе“.

Атеисти не могу да постану чланови масонске ложе.

Први и главни услов за приступање реду слободних зида-

ра је веровање у неку вишу силу. Није битно у шта и ког

бога неко верује све док је верујући. Религија је питање

части за масоне. Амерички новац носи симбол масона.

Ако пажљивије погледате америчке новчанице видећете

„свевидеће око“ изнад пирамиде, које је симбол слободних

зидара. Латински мото испод овог симбола често се прево-

ди као „нови светски поредак“. Лингвисти ипак кажу да је

прикладнији превод „Нова ера светске историје“, зато што

су предвидели да ће САД имати такав утицај на свет. Мно-

ги кажу да масони нису утицали на одлуку да се масонски

симбол нађе на новчаници и да је Бенџамин Френклин

био једини масон у комитету за њен дизајн. Слободно зи-

дарство себе описује као „прекрасан систем моралности, прикривен у алегорији и илустрован симболима“ Симбо-

лика је углавном, али не искључиво, заснована на ручним

алатима грађевинаца и архитеката — шестар, угломер, ли-

бела... Значење симболике се предочава и истражује кроз

тајне ритуала.

После Другог светског рата жене су у Југославији добиле

права гласа и шансу да се бесплатно школују на свим обра-

зовним нивоима. Подједнако су одлучивале у привредним

и друштвеним активностима. Ево једне од занимљивости: У чувеном Музеју модерне уметности (МоМа) у Њујорку

од 15. јула 2018. била је изложена поставка посвећена ар-

хитектури старе Југославије у периоду од самог завршетка

Другог светског рата, па све до Титове смрти 1980. годи-

не. Карактеристике овдашњег соцреализма допринеле су

95

Мила Медиговић Стефановић

томе да поставка понесе назив „Toward a Concrete Utopia: Architectura in Yugoslavia 1948‒1980“ (Ка бетонској уто-

пији), а посебну пажњу излагача добиле су жене које су

стварале и градиле управо у овом периоду.

Тек неколико година по завршетку рата жене су закон-

ски добиле равноправан статус у односу на мушкарце, те

се родна неједнакост технички није више сматрала ауто-

номним питањем. Но, како се наводи у опширном чланку

Метрополис магазина, у пракси је постојао велики дисба-

ланс који је ометао напредовање жена на руководећим по-

зицијама, а архитектонска професија није била изузетак.

На пример, 1971. године се на менаџерским позицијама

у архитектури налазило тек 10% жена. Све су то разлози

због којих су жене архитекте из овог доба ретко познате

јавности. Још једна честа препрека професионалном на-

претку жена у доба социјализма било је то што су оне биле

двоструко оптерећене. Од њих се сада захтевало и да раде

пуно радно време, али и да по повратку с посла, заврну

рукаве и воде домаћинство.

Међу познатим архитектицама биле су Светлана Кана

Радевић и Милица Штерић; Словенка Бранка Танциг Но-

вак (1927–2013), дизајнерка унутрашње архитектуре, на-

шла је инспирацију за иновативне пројекте. Данас се њено

име везује за развој префабрикованих модела кухиња које

су у великој мери помогле модернизацију домаћинства.

Задовољства

Зоне задовољства и интезитет испуњености капљицама

среће, различити су међу људима. Зависе од поднебља, расе, генетике, пола, колективног и индивидуалног духа, психичких особина и структуре личности, образовања...

96

Л е к с и к о н п о з н и

Утеха писањем је задовољство и добар избор у окружењу

померених вредности. Ијекавица ‒ моја матерња, или ека-

вица моје професије и зрелости. „Њежно“ јесте софтаније

од „нежног“, то недостаје, дирне нас и кад је осјетимо не-

прекидно трагамо за њом.

Слике и књиге као у Андрићевој песми упућене Црњан-

ском где уметници размењују дашке етеризма. А ми, сне-

бивајући се имитирамо живот; оазе спокоја ограђујемо, бранећи се од учмале гомиле и опште бездушности.

Jaпи

Основно значење ове енглеске скраћенице односи се на

„трендсетера, занесењака са берзе“, а то што „дотични

носе скупа одела са берзе, шминкерске ципеле и што им

зврндају телефони скупљи од неких станова, не треба да

вас завара“. (Теофил Панчић). Симболизује кваку за про-

филисање урбаног бизнисмена, експресно пристиглог до

дипломе, те није ни дисао колико му се журило. И онда, када је куповао улазницу за свет бога Мамона, тамо где се

врти новац није имао времена за књиге и музеје. Ишао је

тамо где је забава, живот: келнери проносе пиће, налиц-

кане барбике га просто отимају, осећа се еротска нервоза

и подли мирис новца. А кад је стигао у фирму морао је да

прича, да на фештама отмено прикрива све рупе у инте-

лектуалном космосу (јапи варвар). Будући да је само играч

на тржишту капитала, брокер, шмекер у покушају, плаћени

еквилибрист (јапи инсект), сања да постане финансијски

главосеча, моћни банкар.“ (С. Ц. Ћирковић, Речник урбане

свакодневице: кулисе пред лицем времена, 2011, 115) Сусрет са јапијевцима може бити изузетно стресно суо-

чавање. Униформно понашање, тамно одело, бела кошуља, 97

Мила Медиговић Стефановић

углачане ципеле, обавезно две ташнице (за рачунар и доку-

мента), на улици ужурбани, без вишка килограма, стално

у акцији. Пословни амбијент, без сувишних детаља, слути

на празњикавост. Бело и без патине прошлог, без мириса

и звука. Нема музике прелиставања архивираних реги-

стратора, страница књига или дневних новина, часописа, до пола испијених шољица кафе, ни уморних чиновнич-

ких погледа. Све је приправно за акцију, кратко, сажето и

виртуелно садржајно. Чиста велика канцеларија у којој су

уредно распоређени запослени, један за другим – како би

били у видокругу „великог шефовског ока“ за изолованим

столовима. Нема мобилијара за испијање кафе, цигарете су

забрањене, све као у предворју за кремацију духовности.

Дистанца и камено лице, званичан говор у коме се

ређају успеси фирме, заслуге Јапија (Јапијевке), понетих

графиконом успеха, креираног у дрилованој вежбаоници.

Отклон од приватности заоденут је високопарном причом

о примату пословности и лојалности фирми, савршеном

имиџу установе, компаније, чега ли већ? Нова импотентна

тактичност, увек се зна ко је инсајдер а ко аутсајдер. Ја-

пијевско пласирање празнине, као врхунске испуњености, нема одјека у другачијем менталном склопу. Пословичност

модерног колективног ауторства и безличне младости

хрли у вечност. Профитабилно, неприродно умеће даро-

вито се испољава пред сведоком потрошене епохе сања-

рења, уметничког стварања и сензибилног одговарања на

креативни доживљај.

Једноставност

Свођење на једноставне форме, стилове, животне нави-

ке, приоритете, избор и селекцију ствари изабира већина

98

Л е к с и к о н п о з н и

старијег света. Као део те популације, не волим „раскош-

не“ излоге пластичне кинеске гардеробе – пренаглашене

сјајем, карнерима, шљокицама, наборима као за барокну

костимографију...

Волим једноставност, као и Милена Јесенска, новинарка

и списатељица, Кафкина блиска пријатељица. О њој нај-

боље говоре 134 писма која јој је упутио Франц Кафка, а

обелоданио после Кафкине смрти његов пријатељ Вил Хас:

„Не постоје мале и малецне особине. Мале и малецне

особине уситниле су се од великих особина и без контро-

ле испливале на површину. Све, баш све извире из уну-

трашњости и учити људе укусу, а оставити им неумерено

срце, вероватно је исто смешно као оставити на себе сат, па прслук, а онда капут. Али, умереност је компликована и

најтежа врлина, зато што подразумева унутрашњу сигур-

ност. Нико се није родио сигуран, сигурност је лепа, она

се осваја, заслужује, скупо плаћа, а састоји се, пре свега, од свесног и исправног оцењивања свих вредности. До ње

долазе људи који су научили да губе без очајавања, који су

научили да добијају а да се не преједу и да тиме не пуне

рупе своје халапљивости, људи који су научили да деле и

коначно научили да сигурност човека није у поседовању

материјалних ствари, него у поседовању широког срца.

Широко срце се увек без грешке заустави код праве сушти-

не ствари; а у свим ситуацијама, и маленим и важним, ис-

питује најдубље и најпростије основе. Што дубље тражи, тим сужава круг открића и на крају се као магнет заустави

код онога што је једноставно и што се подразумева.

Боже мој, после колико борби и сукоба, после каквих

лутања и пипања у мраку налазимо оно што је јасно као

дан. То је светиљка којом треба да осветлимо свет. Треба

се окренути и осветлити све ћошкове којима смо икада

99

Мила Медиговић Стефановић

прошли, прегледати у њеној светлости све што смо икада

видели, а онда темељно прегледати себе, поново, и на крају, и опет сто пута. У почетку се човеку распрше сви доса-

дашњи појмови као прашина у зраку сунца. То је, пре свега

тешко и боли. Али, ако не попустите, све ће да се среди

само од себе, све ће се сјединити у центрифугални покрет

и све ће доћи на своје место. И ваше срце ће почети да из-

гледа као једноставно срце. Тако једноставно срце. Такво

савршено срце имају неке жене које никада ни о коме не

говоре ружно, све разумеју и саме могу да се одупру, иако

нико и није свестан да оне то чине.

Ко једном научи да буде умерен у најдубљем смислу

речи, никада, на пример, неће волети лажне бисере. Шта-

више, никада му неће пасти на памет да би могао да их

воли и ни у ком случају неће бити поносан што их не воли.

Биће му тако нормално што их не воли, тако да за њега

неће ни постојати на свету.

Наравно, вештачки бисери су сасвим безначајна ствар.

Али, ако је у реду наш однос према безначајним ствари-

ма, колико ли је тек наш однос према важним стварима?“

(Милена Јесенска, Пут до једноставности, Београд: Про-

света, 2002, 8-10).

Језик

Језик и писмо су основне алатке моје везе са свијетом у

коме се родих и гдје живим. Расправе о језику и писму на

тлу бивше СФРЈ су смијешне и идеолошки исконструи-

сане, стављају се у први план наших подела, а осмишља-

вају се у профитним радионицама. Мржња продаје жуту

и, претежно, навијачку периодику; због ње се свађају у

превозу јер већина полуписмених те информације прима

100

Л е к с и к о н п о з н и

„здраво за готово“. Неколико речи „ударног“ вокабулара

увек су у првом плану да би се распиривала мржња из-

међу народа бивше Југославије; да би се потенцирањем

трагичних исхода „великих каријера“ убијених и живих

певачица и њихових партнера, повећала продаја жуте

штампе и обезбедила комуникација међу полусветом о

дешавањима у риалити програмима. Ту врсту језика ос-

ведочено можете ослушнути у јавном превозу, где млади

неће да уступе место вишку старијег света у нашем, али и

другим просторима.

Калдрмаши

Ову „урбану“ реч чула сам по доласку у Крагујевац; схва-

тила сам да су то староседеоци Крагујевца, потекли из

времена када је престоничка калдрма одређивала колек-

тивну духовност градског становништа. Времену моје

заинтересованости о овом старом граду претходиле су

дилеме о пресељењу из Светозарева. Разговор с оцем о мо-

гућности селидбе завршен је његовим усхићењем да одем у

слободарски град (Шумарице, стрељање ђака и октобарска

хододарја). Одлучили смо и годину дана после мужевље-

вог одласка, реших се на промену пребивалишта. Можда

је томе припомогла и туђа женска наруквица заборављена

на комоди при неком опуштеном сусрету с мојим мужем.

Постала сам Крагујевчанка 1977, запослила се СИЗ-у

смереног образовања и васпитања, потом прешла у Завод

за унапређивање васпитања и образовања Шумадије и

Поморавља, годину дана пошто ми супруг дошао у Кра-

гујевац када је изабран за секретара регионалне Привред-

не коморе. Нисам била са крагујевачке калдрме, али су ме

калдрмаши лепо прихватили.

101

Мила Медиговић Стефановић

Сада калдрмаши имају свој портал http://kaldrmas-

-kragujevac.rs/ тако да могу са калдрме право у етар. У Бео-

граду постоји Удружење Крагујевчана, повремено одлазим

на њихове састанке четвртком у бившу зграду представ-

ништва „Црвене заставе“ у некадашњој Улици 29. новем-

бра – сада Деспота Стефана. Окупљања су увек осмишље-

на добрим тематским блоковима и познатим гостима.

Карикатуре

Волим Мићу Милорадовића, препознатљивог карикату-

ристу, рођеног Крагујевчанина, београдског графичара и

уметника који подучава обдарени подмладак ликовним

вештинама у Дечијем културном центру Београда. Мени

је незаборавна његова изложба карикатура Станислава

Винавера под називом Духовни топоси Станислава Ви-

навера. Поводом изложбе у Галерији крагујевачке Народне

библиотеке припремили смо каталог и тим поводом испи-

сах текст:

Велики путник под сводом књига послао је из света

сенки на препоручене адресе одблеске прећутаних де-

таља интелектуалног ангажовања. Пројекат Фестивал

једног писца 2007. у Београду и Крагујевцу, посвећен

Станиславу Винаверу, додатно је подстакао радозналост

и уметничку имагинацију оних што непрекидно трагају

за несвакидашњим оспоравањима културног медиокри-

тетства и лицемерја. Побуна, окренута злоупотребама па-

триотских и десетерачких канона ‒ тако упадљива сада и

овде, опомиње на погубност опадања истинских и правих

вредности. Оно што са дистанце можемо да поделимо са

злим волшебницима, у причама које су изгубиле равноте-

жу, јесу књиге и оловке. Кодиране поруке пренео је кроз

102

Л е к с и к о н п о з н и

препознатљиве реквизите Мића Милорадовић и суптилно

их ускладио са професионалном и животном биографијом

Станислава Винавера. Графитно срце и растворено црни-

ло, мешано са колажним материјалом – новинским исеч-

цима, повело је меланхоличног карикатуристу да евоцира

богатство Винаверове свестраности у контекстуалним

везама. Новинарство на музичком таласу, новинар окупан

радио таласима, ’добри војник Швејк’ држи стражу свом

преводиоцу, а уместо пушке – бескрајна оловка подељена

на безброј малих и великих. Величанство црног срца пише

умом и заоштрава односе између званичне неприкосове-

ности и расутих графема које пишчев таленат емитује из

Сабирног центра наде и спаса за књижевност. Утисак по-

гођености открива аутентичност карикатуристе, који пре-

познатљивом ерудити симболички прилагоди књигу за

музицирање. Клавир књига и књига степениште срећан су

спој и увод у магију Винавер, а неисцрпни духовни шпајз

из књиге-фрижидера доступан је пробирљивим конзу-

ментима. Ломача на којој је писац je добровољно спаљен

ужегнута је ватром уметности речи, привезан оловком ви-

нуо се у књижевно небо. То сугерише и Мићина наклоност

у представљању Винавера.“

Корона

Стилска нијансирања исписаних стихова и књижевно

критичких текстова, „живог пергамента на којем нервно

писмо из секунда у секунду бележи хронику наше егзи-

стенције“, су велике предности свакодневног песничког

послања Тање Крагујевић. Сазвучја значења и тонова

Тањиних стихова одјекују смирено и у духовној су равно-

тежи, иако живућа стварност не претендује да уметност

103

Мила Медиговић Стефановић

и стваралаштво буду примарна компензација људској

патњи. Мали (велики) стихови – оверени њеним именом, су оаза, уточиште и спас.

Збирка Корона, изникла у богатом поетесином расадни-

ку, путује трагом препознатљивог уметничког надахнућа

и особеног поетског сензибилитета. Богатство и енергија

речи улепшавају мале песме коронске енигме. Месечина у

звекету звезда и месечеве залудности су капљице песнич-

ког планетаријума, који се осматра естетским телескопима

и ослушкује као складни „вибраријум“, за кога не важе

закони прозаичности. Мотивске преокупације неупадљи-

вим, и за друге неважним „безначајностима“, центриране

су у малим песмама. Песнички живот пролази од лебдења

у облацима до окончања, у истој башти пепела и Црњан-

ског и Данила Киша. Као литерарни кустос Тања нас води

кроз одаје драгоцености Малог музеја тренутка и Музеја

ружа и водених цветова. Тренутак као временска одред-

ница потиче из еонских складишта људске душе и ретки

срећници уживају у зрнцима „смотуљка приче“ – призо-

рима невидљивим за обичан свет.

Песникиња је хватач короне, Корона је ореол у коме је

сакривено благо „Тисине Тисе“, та вода је мастило за скри-

вени ризомски роман у наставцима и не може да пресуши, потребна је свим крхким Тањиним „Стаблима“: Покошена.

Као парковске / траве од јуче. Питају откуда. / И зашто.

Толико погубљења, како каже песникиња у једној од новијих

песама. Ако направимо регистар поетског растиња, из ше-

стостихова наново улазимо у вртове, а тамо су: коприва, чичак, лоза, багрем, два мала ћупа градског различка, луди

макови, лук од ружа...

Везу између врта ружа и врта речи евоцирамо у до-

мену Филозофије малих ствари. Изабрали смо верзију

104

Л е к с и к о н п о з н и

утемељену на пробирљивој истоветности: „Једна средњо-

вековна легенда приповеда на поетски начин како је на-

стала бројаница: био једном један монах, простодушног и

доброг срца, који је сваки дан плео венац од ружа и цвећа

како би га положио пред Богородичину слику. Често би га, међутим, његове дужности у братству ометале до те мере

да не би налазио довољно времена да исплете венац сваки

дан, због чега је он дубоко патио. Нађе се тада један мудри

старешина братства, те га посаветова да сваки дан измоли

педесет пута Здраво Маријо, уверавајући га да ће и тиме

Богородица бити једнако задовољна. Једног дана задеси се

фратар у шуми по неком послу за братство, те кад би време

за молитву, он сиђе с коња и поче да изговара својих педе-

сет Здраво Маријо; у том се појавише разбојници, намерни

да га опљачкају и да му отму коња. Али док су се прибли-

жавали, разбојници угледаше прелепу младу деву на коле-

нима покрај фратра, како са његових усана сакупља руже

и уплиће их, једну по једну, у диван венац. Пошто венац би

исплетен, дева га положи на своју главу и вину се у небо.

Разбојници побегоше главом без обзира, препознавши у

лику младе девојке Богородицу.“ (Франческа Риготи, Фи-

лозофија малих ствари Београд: Геопоетика издаваштво, 2010, 49-51).

А онда је дошла права пошаст – пандемија вируса

КОВИД 19. Нема више бјежања, сад смо на паркингу су-

новрата у ништавило. Писмо Европи из Италије послала

је Франческа Меландри, која се налази у карантину три

недеље, написала је писмо „из њихове будућности“, опи-

сујући им распон емоција кроз које је она пролазила неко-

лико седмицама. Њено писмо пренио је The Guardian као

поруку Британцима:

105

Мила Медиговић Стефановић

„Пишем вам из Италије, што значи да вам пишем из

ваше будућности. Ми смо тамо гдје ћете ви бити за неко-

лико дана. Епидемиолошки графикони показују да смо сви

испреплетени у паралелном плесу заразе.

Ми смо само неколико корака испред вас на путу вре-

мена, баш као што је Вухан био неколико недеља испред

нас. Гледамо како се понашате као што смо се ми понаша-

ли. Имате исте расправе које смо и ми имали донедавно, између оних које говоре ’то је само грипа, чему фрка?’ и

оних који су већ схватили.

Док вас гледамо одавде, из ваше будућности, знамо да

ће се многи од вас – кад вам буде речено, затворити у своје

домове, цитирати Орвела, чак и Хобса. Но, ускоро ћете

бити превише заузети, тако да ћете то потиснути. Прво

ћете јести, не само зато што ће то бити последње што мо-

жете опослити.

Пронаћи ћете десетине група на друштвеним мрежама

с водичима како провести слободно вријеме на корисне

начине. Прикључићете им се, а потом их, након неколико

дана, игнорисати.

Извући ћете апокалиптичну литературу из својих по-

лица, али ћете убрзо схватити да вам се баш и не чита о

томе. Поново ћете јести. Нећете добро спавати. Питаћете

се шта се догађа са демократијом. (...) Ваша одрасла деца недостајаће вам као никад до сада, схватићете да немате појма када ћете их поново видјети, то

ће вас погодити као ударац у груди.

Стара огорчења и свађе чиниће вам се неважним. Зваће-

те људе (којима сте се заклели да их више нећете чути) и

питати их како су. Многе жене биће претучене у својим

домовима. Питаћете се шта је са онима који дом немају.

106

Л е к с и к о н п о з н и

Осјећаћете се рањиво сваки пут кад изађете на пусте ули-

це на путу до трговине, нарочито ако сте жена. (...) Удебљаћете се. Тражићете на Интернету програме тре-

нирања. Смијаћете се. Наћи ћете у себи смисао за црни ху-

мор, иако га нисте имали. Чак ће и оптимисти размишљати

о апсурдности живота, свемира...

Договараћете састанке у редовима супермаркета са својим

пријатељима или љубавницама, како бисте их накратко ви-

дјели уживо, придржавајући се правила о удаљености.

Бројаћете своје непотребне ствари. Стручњаци и свепри-

сутни ликови у вијестима ће нестати, а њихова мишљења

биће неважна. Неки ће утјеху наћи у рационалисањима, неки ће се показати у недостатку емпатије за друге. Људи

које сте превидјели показаће се као великодушни, поузда-

ни, прагматични и јасновиди. Они који вас позову да ви-

дите цијели овај неред као прилику за планетарну обнову, помоћи ће вам да видите ширу слику. Планета сада боље

дише јер има мање угљендиоксида, али како ћу ја платити

рачуне аљедећег мјесеца ? Нећете знати јесте ли свједочење

рађања новог свијета више грандиозна или јадна чињеница.

Пуштаћете музику с балкона и из дворишта. Аплау-

дираћете љекарима, медицинским техничарима и свима

што нам омогућавају да се купимо хлеб и друге прозводе

у трговинама. Жељећете да ружиним латицама поплочате

стазе којима ходају здравствени радници. Ово искуство ће

заувијек промијенити начин на који себе видите као поје-

диначни дио веће цјелине.(...)

Чамац којим ћете пловити да спријечите епидемију

неће свима изгледати исто. Заправо, тај чамац није био, нити ће бити једнак за све. Бојаћете се. Страх ћете подије-

лити с драгим особама или ћете га задржати за себе, како

их не бисте оптеретили.

107

Мила Медиговић Стефановић

Опет ћете јести.

Ми смо у Италији и ово је оно што знамо о вашој будућ-

ности. Али то је краткорочно предвиђање. Ми смо нераз-

викани видовњци. Ако уперимо поглед на даљу будућност, будућност која нам је непозната, можемо вам рећи само

ово: кад се све ово заврши, свијет неће бити исти.“ (Пре-

узето у време пандемије 30. марта 2019. са сајта htt: //m.

cdm.me/svijet/evropa/pismo-evropi-iz italije:pišem-vam-iz-budućnosti-ovo-ce-vam-se-sad-dogadjati/?) Кофер

Јесен шездесетседмаша, када се уписивала генерација Бе-

ограђанки и девојака из унутрашњости, многоструко је

занимљива. Ментално је припадала рокерској духовности, али била свесна рангирања вредности рада, учења, инте-

лектуалности и освајања знања. У то време важност се

придавала економским и правним наукама, а то су биле

и једине високошколске установе у мом родном Титогра-

ду. Тога ради, а и због скромних прихода, отац ми намени

да студирам економију. Бунила сам се, али су његови ар-

гументи били крајње директни – нема се, не може се. Не

мирећи се да убудуће останем у родном граду, потајно

сам школска сведочанства и пратећу документацију дала

другарици из детињства (Приморки – Београђанки), да ме

упише на Филолошки, пошто сам пропустила могућност

студирања омиљене психологије – а психологију је, кон-

таминиран мојој жељом, уписао мој школски друг Цека

(Стојан Церовић).

И дође дан обелодањивања „тајне“ скриване од роди-

теља. Јави ми Љиља 12. септембра ’67. да сутрадан почиње

пријемни на Филолошком. Шта ћу, телефонирам оцу у

108

Л е к с и к о н п о з н и

Петровцу на Мору, младом пензионеру, због дешавања

око Ранковића прерано лишен активне службе, да морам

у Београд. Изненађен, прво упита ко је то мени дозволио, а онда у збуњености затражи пола сата да размисли. На-

равно, јавио се убрзо, распитујући се где ћу да живим и од

чега. Пуна лажног поуздања, али несаломљива у решено-

сти одласка на студије у Београд, одговарала сам да ћу код

тетке – његове сестре, коју, наравно, нисам ни питала за

могућност уточишта. Суочивши се први пут са аргумен-

тованом упорношћу најстарије кћери, отац ме невољно

упути на Лолу, најмлађу мамину сестру, да позајмим новац

за авионску карту и њен браонкасти кофер за пртљаг.

Тетка Лола је била срећна као да сам извојевала неку

– мами и њој драгу, победу. Попричала је са мном о пред-

стојећим студијама на Филолошком у Београду, мојим

плановима и пуна поверења у добар исход, издвоји новац, загрли ме, пожеле срећу и уступи чувени кофер. А тај

кофер купила је својевремено на загребачком Велесајму.

Браонкастожути кожни кофер (данас је музејски предмет

југословенске аутентичности), доприносио је неком го-

сподственом изгледу ономе ко га је носио. Кад год је неко

из фамилије ишао на важан пут, носио je теткин кофер. Без

обзира на Лолино власништво, био је породични рекви-

зит. Великодушно га је уступала свима из фамилије. Њена

личност испољавана је у несебичној и немерљивој љубави

према сестриној деци и целој родбини, а ми смо узвраћали

радостима што је део нас. Без страха смо јој исповедали

скривене мисли и детаље приватности. Тренутак одласка

уследио је још исте вечери. Позни ноћни лет за Београд: испраћај, сузе радоснице и искрене загрљаје гимназијског

друштва, срећу што одлазим из завичаја, пртљаг у тетки-

ном коферу – заувек ћу памтити.

109

Мила Медиговић Стефановић

Пристигавши на ташмајдански терминал испред Све-

тог Марка, са јавне говорнице, позвах моју другарицу –

касније и куму, да је обавестим о приспећу. Јавио се станар

(странац), њени су издавали засебан део великог стана, први је чуо телефон. Разумео је кога тражим, упутио се у

њену собу да је обавести како је „Тито стигао на аеродром“.

Ваљда му је топоним Титоград одмах асоцирао на, Црнци-

ма омиљеног, председника Југославије, а моја другарица је

често као одличан ђак била у екипама за дочек. Љиљина

баба, стара Паштровка, прокоментарисала је: „Чесови Тито, ноћас у поноћ, ђе ћеш и куђе ћеш ђевојко?...“

Убрзо су Љиља, њен отац и станар стигли аутомобилом

да ме повезу. Умало нисам заборавила кофер од силног уз-

буђења. Нисам заспала целе ноћи, делећи са другарицом

причу о татином чуђењу и неочекиваном пристанку „да

узмем судбину у своје руке“.

Београд је 1967. био европски примамљив, али и разлог

немира и неспокоја. Свакодневни темпо и ненавикнутост

на раздаљине локација Ледине-Студентски трг-Таковска

нису ме охрабривали док сам редовно похађала преда-

вања и вежбе. Код тетке сам имала пристојан смештај и

све непходно; собу сам делела са сестром од стрица, коју је

тетка као девојчицу од седам година довела с мора, а ми јој

завидели што живи у Београду. Теча, скроман пекар и до-

бар човек, волео је више моју сестру од стрица него мене, разумљиво – она је била њихово дете од малена, тајно је

чувао неке финије залогаје за њу, чак и банане – тада тако

ретко воће код нас.

Замршеност љубавног случаја је, такође, увећавала про-

блематичност мог животног клупка. Око тројице заин-

тересованих и моје неодлучности кога изабрати, ломила

сам се, на крају је победио најупорнији. Отац, брижан и

110

Л е к с и к о н п о з н и

претерано везан за децу, пожурио је да ме обиђе у новој

средини. У чувеном титоградском хотелу „Црна Гора“, где

је испијао јутарњу кафу, неко му је саопштио како је чуо да

ћу се удати за Р. К. То је била шкакљива тема очевих нео-

правданих страховања о мојој даљој судбини. Убедила сам

га да од тога нема ништа, а теча је додатно гарантовао моју

искључиву посвећеност студијама. Да се увери убрзо је, измисливши неке разлоге, стигао у Београд. Случај је хтео

да у градском аутобусу од београдског Зеленог венца до

Бежаније буде и Р. К. са којим сам прекинула и пре доласка

у Београд, а он – распитавши се где станујем, наумио да ме

баш тада потражи. На последњој станици изашли су зајед-

но. Могу мислити како су били збуњени неочекиваним

сусретом, а то ми је све накнадно испричано. Нисам била

упућена да ће ме било ко посетити код тетке на удаљеним

Лединама.

Студентски дани су били изазови, престонички град, друге релације, мноштво људи, бројни излози пуни стране

модерне робе и деликатеса, посебно у омиљеном рестора-

ну „Загреб“. Теразије, примамљиве књижаре, позоришта, Опера, сликарске изложбе, црногорски песници (увек

помало припити, умишљени боеми, вечити студенти) и

сусрети са гимназијским друштвом, испуњавали су моје

бруцошке дане. На предавања сам одлазила свакодневно

и у паузама почела да пушим, Београђанке су увек имале

цигарете. Међу студенткињама, а њих је било више него

мушких, било је просечних девојака, али и стјуардеса, лепотица и манекенки, све у свему Филолошки је био по-

жељан, претежно женски факултет.

Дошле су и чувене студентске демонстрације у мају

1968. У то време код новобеоградског надвожњака окупи-

ло се много младих демонстраната, поред студената било

111

Мила Медиговић Стефановић

је и других припадника младости, незадовољних радника, слободних грађана, провокатора и шпијуна. Пролазила сам

аутобусом туда идући од Ледина на Филолошки факултет, Студентски трг или у Таковску, где сам слушала предавања

из светске књижевности и имала неке семинарске вежбе.

Волела сам Рашка Димитријевића, Радослава Јоксимо-

вића, Владана Недића, Радмилу Маринковић, Тода Чола-

ка, Милоша Илића, Мирослава Пантића... Пратила сам

студентске догађаје из прикрајка и слушала приче неких

активиста, није ме занимало да будем у неком политичком

покрету или да учествујем у мењању социјалистичких сте-

реотипа. Лелујава душа тражила је тананије ослонце, било

ми је важно да идем на предавања и положим испите – а то

сам и мојима обећала. Јавише ми из Титограда да вратим

„куфер“ по некоме.

Сазнах да се родитељи моје другарице враћају у Ти-

тоград, распитах се могу ли прихватити празан кофер и

однети мојима; показаше вољу да ми то учине и ја упртих

теткин реквизит до назначене адресе. Кад се спремих да

са Ледина однесем кофер градским превозом (аутобус 33), сретох успут мог течу. Угледа кофер, штрецну ме наредбом

да га отворим и пропрати то реченицом – не знам ја има

ли ту каквог студентског илегалног материјала? Наравно, кофер је био празан, а он одахну – умирен, јер је био дирек-

тно одговоран мом оцу за евентуалне грешке у бруцошком

понашању једне одиве ван патријархалног огњишта.

Тај догађај се толико урезао у моју душу да га никада

нећу заборавити. Ово присећање је спомен на драге тет-

ке: Лолу, Даницу и Олгу и доброг течу Љуба Видовића –

који је за моју прву десетку (полагала сам „македонскиот

јазик“ баш у време демонстрација), направио ванредно

добар ручак.

112

Л е к с и к о н п о з н и

Ледине

Насеље београдске периферије, где је живела моја тет-

ка Олга, а ја као бруцош ту започела студентски живот, било је удаљено од центра и до њега је возио аутобус 33

са полазне станице Зелени венац. Ово насеље је урбани-

стичко решење настало из нужде, када је било потребно

да се на брзу брзину раселе становници барака на Старом

сајмишту, како би се гостима из далеких земаља прилаз

главном граду, преко моста у Бранковој улици, учинио

лепшим и бољим. И би тако... на ливадама између Старе

Бежаније и Сурчина никло је мало и скромно, али тада

по свим правилима и са свом потребном инфраструкту-

ром планирано насеље, или како би се то некад поетично

рекло месна заједница проширена породица ‒ уведена је

аутобуска линија, формиран центар насеља са потребним

сервисима, изграђена школа и вртић. А шта се десило по-

сле... људи су живели срећно и хармонично у својим новим

малим кућама, као у некој социјалистичкој бајци... доне-

кле... јер, нажалост, бајке имају крај који није увек срећан...

Насеље је наставило да расте и расте и расте... Досеља-

вали су се нови људи, који то често нису желели и нису

бирали... Досељавали су се људи који су били истерани из

својих кућа... Насеље је расло, али како се бајка завршила, а цењени гости из несврстаних земаља давно отишли, да

се никад не врате, више није било планирања, ни изградње

водовода и канализације, улице више нису имале трото-

аре, а боја коже домаћих становника одједном је постала

важна и непожељна карактеристика. Расло је насеље, расле

су куће, али су се људи све мање дружили, деца се нису

заједно играла, а велики град их је заборавио... Када данас

прошетате узаним улицама овог насеља, срешћете се у

113

Мила Медиговић Стефановић

мислима са неким од највећих уметника, ту су: Анри Ма-

тис, Тулуз Лотрек, Пол Гоген и Ван Гог, и са њима заједно: Исак Сингер, Томас Ман и браћа Настасијевић; ући ћете у

четврт старих заната и сетити се: пекара, везиља, сајџија, дуборезаца, колачара и ткача; корачати неким далеким

земљама као што су: Шпанија, Кипар и Словачка, истовре-

мено сетно наилазећи и на трагове старих завичаја: Добој, Шид, Србобран, Маглич... и на крају са тугом се сетити: Ромских и Јеврејских жртава... Ово мало насеље, настало

у неко друго, срећније, сређеније и богатије, па макар и на

кредит богатије време, има улице чија су имена поетична, важна и дубоко смислена, али се бојим да у овом насељу

живе људи који имају проблеме који их спречавају да ужи-

вају или макар појме значај и значење назива својих улица.

Њихови животни проблеми су толико велики да не могу

да се издигну и насмејани читају Швејкове догодовштине

или се загњуре у мирисе Пролећног цвећа, јер у њиховим

лепо именованим улицама нема канализације, смеће се

износи ретко и немарно, коловози су преузани и оштеће-

ни, а тротоари не постоје, школа је давно требало да буде

реновирана... Дечија игралишта... шта то беше? (Овај текст

је настао читањем новинарског прилога „Сви смо ми Бео-

грађани“ Данице Јововић Продановић у листу Данас од 24.

01. 2018).

Лексикон

Овај лексикон садржи и оно што је из њега изоставље-

но, често служи за читање између редова и као прерађени

ставови Петера Зилахија преузети су из књиге Последњи

прозор жирафа. Кроз књигу је примењена идеја колажа као

форма обликовања текста. „Технику колажа, која потиче

из антике, увели су почетком двадесетог века у ,високу‘

114

Л е к с и к о н п о з н и

уметност кубисти да би се као свепрожимајући поступак

проширила на друге уметности, на савремену књижев-

ност и новију књижевну теорију. У уметничком колажу

није битно механичко гомилање разнородних фрагмена-

та, него унутарњи однос међу фрагментима. Колаж јесте

уметничка фузија.“

Либрицид

Тумачење семиотике културе мора се заснивати на

неколико кључних кодова који су битни као фактори

културног идентитета, посебно данас у процесу глобали-

зације и губљења интересовања за специфичности малих

култура. Један од кључних показатеља сваке културе је

третирање књиге, било да је традиционално штампана

или електронски доступна. Нажалост, и она као дуго-

веки посредник у стицању знања трпи опште трендове

протеривања из референтних складишта и прилагођава

се „генерализованом приступу сазнања околишним пу-

тем, преко света забаве и игара“. Интересовање стручне

јавности о томе ко ли ко је зна ча ја и про сто ра у срп ским

ме ди ји ма по све ће но фе но ме ну књи ге и ко ји су об ли ци

но ви нар ског из ра жа ва ња при ме ње ни, задовољено је ис-

траживањем у оквиру пројекта Медијски третман књи-

ге. Истраживање је иницирано програмом Година књиге

и језика Министарства културе и информисања РС а

спроведено на Факултету политичких наука у Београду; резултате је приредила и објавила 2011. у форми Зборни-

ка професорке Неде Тодоровић.

Истраживање Неде Тодоровић обухватило је шест днев-

них листова ( Политика, Вечерње новости, Блиц, Данас, Глас јавности, Дневник – Нови Сад), четири културна до-

датка дневних листова ( Политика, Вечерње новости, Блиц, 115

Мила Медиговић Стефановић

Данас) три њусмагазина ( НИН, Време, Економист), четири

градска магазина ( Yellow Cab, Singidunum Weekly, Grad, City magazin), пет специјализованих женских магазина ( Базар, Cosmopolitan, Joy, Jolie i Grazia), два локална издања ( Зрења-

нин и Зрењанинске новине), један радио програм (Радио

Београд 1), информативни три телевизије (РТС, Студио Б

и Б92) и једна, специјализована серија у оквиру културног

програма Јавног сервиса (Метрополис). Нису анализирана

она дневна периодична издања која током једне седмице

нису објавили било какав текст о књизи, попут Press-а. По-

вољнија је ситуација у недељницима и дневним издањима

који су написе о култури преместили у културне додат-

ке. Сазнање да тираж не опада у дане када се ови додаци

штампају, уноси дозу оптимизма. Издвајају се третманом

културних садржаја дневни листови ( Политика и Данас), као и недељници који у аналитичком маниру приказују

нове књиге ( НИН и Време).

Најмлађа читалачка, као и женска популација, уважа-

вају се у уредничким постулатима. На атрактиван начин

Вечерње новости и Блиц привлаче најмлађу публику да

књигом и читањем обезбеђују развојну животну улазни-

цу. Ефектну културну политику воде листови, часописи

и специјализовани магазини који додељују књижевне

награде ( НИН, Вечерње новости, Базар). Телевизија све

мање вреднује као важне прилоге о књизи, осим сегмена-

та и специјализованих емисија током одржавања Сајма

књига у Београду или иностраним сајмовима где су при-

сутни наши издавачи. Истраживањем су потврђене прет-

поставке „књига ишчезава, осим у ретким случајевима“, а у закључцима доминира забрињавајућа констатација

„они који не читају књиге, неће ускоро читати ни новине“.

Ово истраживање је започето у функцији вероватноће да

116

Л е к с и к о н п о з н и

медијски презентиране књиге стижу до читалаца, али као

парадокс констатујемо – оних читалаца чији се број све

више смањује.

Живимо у информатичкој ери или друштву знања –

заснованог на постулатима вредновања референтности

књиге, али како ћемо се у границама културног иденти-

тета одредити према очигледним ефектима симулираног

знања из књига. Предстоји нам отрежњење над дијагнозом

позајмљеном из Бодријарове књиге Симулакруми и симу-

лација: „Ми данас доживљавамо стапање свих виртуел-

них начина изражавања у начину оглашавања, у начину

рекламе. Сви првобитни културни облици, сви одређени

језици апсорбују се у говору рекламе, јер је он без дубине, тренутан и тренутно заборављен. То је тријумф површног

облика, најмањи заједнички именитељ свих значења, нул-

ти степен смисла, тријумф ентропије над свим могућим

тропима. Најнижи облик енергије знака. Тај неартикули-

сани тренутни облик, без прошлости, без будућности, без

могућег преображаја, будући да је он последњи, поседује

снагу свих осталих облика.“

Магарац

Моје дјетињство, током повремених боравака у очевом

родном селу, испуњавало је дружењем са домаћим живо-

тињама. У приземљу старе куће у Жуковици постојала је

коноба. Ту је било смјештено „живо“ – крава Була, коза, кокошке, и мој љубимац магарац, звани од милоште Маго.

Добар и питом носио је самар и по потреби путовао зајед-

но са укућанима. Носталгично се сјећам тренутака прове-

дених у том амбијенту. Прикупих књиге које фабулирају

мотив магарца; изненађењу никад краја кад се суочих са

текстовима насловљених одредницом „магарац“.

117

Мила Медиговић Стефановић

Сличну успомену на магарца из дјетињство опјевао је

Митар Митровић (Подличак, Свети Стефан 1933 – Бео-

град 2020) у збирци пјесама за дјецу Сунце југа: Магарац

„Магарац, мој Њако,

Збиља није лош,

Кад га натоварим

Ко да каже: Још!

Као комби тегли,

Мада нема број

Кад га самар жуља,

Он не виче: Јој!

Само некад неће

Да настави пут,

Узалуд га терам

Показујем прут.

А хтео бих знати,

Зашто се инати,

Због чега је љут?“

Слике из вишеградског детињства Ива Андрића при-

казују исти мотив: „Иде пролеће. Ја мислим на једно ци-

ганско магаре, малено али старо и болесно, са дубоким

траговима самара на олињалој кожи. Пустили су га на прву

траву а оно диже чупаву главу као да је више жељно ваздуха

и видика него траве; и немирним ушима стриже пролетње

небо.“ (Фрагмент из „Знакова поред пута“ који су објавље-

ни у ускршњем броју Политике 15–18 априла 1933. године).

Књига ‒ поклон Јовице Аћина, Јеванђеље по магарцу

вратила ме шест деценија уназад и подсјетила на домаћег

118

Л е к с и к о н п о з н и

магарца из детињства. Литерарни призори Аћинове књиге

– својеврсног путописа, су у функцији уздизања култа ове

питоме животиње. Нарација „о ситним светим тренуци-

ма“ обавијена је необичним сценама, попут ове: „Призор

је апсолутно нем, а до мене, упркос даљини и затвореном

прозору, некако допире извесни нељудски жамор. То може

бити само шум таласа чије кресте издалека светлуцају

под сунцем. Кад смо скренули пут Мекнеса, почињем да

бројим. Бројим магарце. Чини ми се и да је у тим крајеви-

ма магараца више него игде другде. На сваких сто метара

– магарац. Тај магарећи ланац, чији сваки беочуг као да

је са свим осталима, тера ме да се што могу већма усред-

сређујем на сваког магарца појединачно, покушавајући да

уочим разлике међу њима и да их памтим.“

Јеванђеље... испуњавају необични путописни фрагмен-

ти о сусретима људи на афричком континенту. Размење-

не речи интерпретирају причу о Христу. „Ако ћеш баш

српски, наставио је, то је јеванђеље по магарцу. Исусово

житије и учење приписано магарцу, или белој магарици.

Према том јеванђељу, рекао је, као што је на магарцу ујахао

у Јерусалим, Иса, жив и опипљив улази у свако место на

свету, редовно једног од пролећних недељних дана.“ (Јо-

вица Аћин, Јеванђеље по магарцу и друге приче о ситним

светим тренуцима, Нови Сад: Културни центар Новог

Сада, 2013, 218-222).

Према Библији, Исус је ујахао у Јерусалим на магарици

дочекан мноштвом људи који су простирали своје одежде

пред његове ноге. Пут су посипали цвијећем и палминим

листовима, пјевајући у његову славу. Симболика магарца

је мир, док коњ евоцира ратну атмосферу. Стога улазак

Христов у Јерусалим (празник Цвети), представља дола-

зак Принца мира, не долазак Краља – ратног завојевача.

119

Мила Медиговић Стефановић

Бацање хаљина и палминог лишћа пред нечије ноге, пред-

стављало је израз дубоког поштовања и високе почасти. У

Кини бесмртници јашу белог магарца.

Апулеј најважнији представник „друге софистике“ у

римској књижевности познавао је неколико језика: ла-

тински, грчкоги и пунски, а био је упућен у филозофијска

и религијска учења. За живота стекао је репутацију чудо-

творца и чаробњака, а огледао се у различитим књижевним

врстама, у приповједној прози, говорништву и филозофској

есејистици. По релевантности прво мјесто припада Мета-

морфозама (Metamorphosceou, libri XI), које су у античкој

књижевности познатије по алтернативном наслову Златни

магарац Овај роман инспирисао је највеће светске писце: Сервантеса, Шекспира, Раблеа, Колодија (аутора Пинокиа), Томаса Мана, К. С. Луиса, али и савремене умјетнике.

У роману Златни магарац наратор Луције из Коринта, саопштава у првом лицу како је на путу кроз Тесалију

због радозналости постао магарац, како је пао у руке раз-

бојника и потом мијењао господаре, да би, напосљетку, на светковини богиње Изиде поновно задобио људско

обличје. Ево цитата који описују атмосферу свечаности

и Изидино посредовање у тој метаморфози: „По мом на-

ређењу свештеник ће на самој поворци носити у десној

руци венац од цвећа обешен о клепало. Ти немој оклева-

ти: разгрни гомилу људи и одлучним кораком уђи у по-

ворку, рачунајући на моју наклоност; кад будеш сасвим

близу, онда полако као да желиш да свештенику пољубиш

руку, приђи, откини руже и одједном ће са тебе нестати

кожа те проклете животиње која ми је већ одавно одврат-

на! Не бој се било каквих тешкоћа кад будеш вршио ово

што ти наређујем... По мом наређењу направиће ти ме-

ста људи који се гурају у поворци. Нико се у овој веселој

120

Л е к с и к о н п о з н и

свечаности и светковини неће уплашити твог тужног

изгледа и нико неће твоју изненадну метаморфозу про-

тумачити злонамерно или погрешно.“ (Апулеј, Златни

магарац, Београд: Дерета, 2011, 201).

„Кад је поново постао човек, Луције може да следи

пут спасења, да пође путем чистоће и приступи најузви-

шенијим иницијацијама. Он уистину долази до божанске

спознаје пролазећи низ све већих искушења, али тек пошто

је са себе збацио лик магарца и попримио човечији лик.

Израз магареће уши долази из легенде према којој је

Аполон променио уши краља Миде у магареће, јер је овај

више волио звукове Панове фруле од музике делфског

храма. У симболичком језику такво претпостављање по-

казује пре тражење чулних привлачности, него склад духа

и надмоћ душе.“ (Alen Gerbran, Žan Ševalije, Rečnik Simbola: mitovi, snovi, običaji postupci, oblici, likovi, boje brojevi, Novi Sad: Stylos art: Kiša, 2013, 530).

Бранко Ћопић је мотив магарца увео у свој роман Мага-

реће године, а потом и у кратку прозу „Свети магарац“. На-

слов романа односи се на школске дане и ђачко понашање.

Магареће су године доба узнемирења, непокорности и

својеглавости; тада се пишу прве пјесме и развија дух побу-

не и преплитањем карактеристика „магарећих година“ на-

стаје динамична радња Ћопићевог романа. Духовита проза

„Свети магарац“ изворно се ослања на библијску причу, али у сатиричном рефлексу. Црквењак постаје куварски

слуга у „христољубивом партизанском војинству“: „Лијепо

су живјели кувар и црквењак, само се никако нијесу могли

сложити око једне догме да ли је магаре свето или није.

– Магаре је свети четвороножни скот, јер је на њему

наш господ Исус Христ јахао кроз Јерусалим – тврдио је

црквењак.

121

Мила Медиговић Стефановић

‒ Ама, зар магаре свето? – чудио се кувар. – Па то је нај-

гори и најтврдоглавији ајван под капом небеском.

‒ Ти си јеретик, кад говориш то богомрскоје слово – гр-

дио је црквењак.

‒ А ти си реакционар и саботажа, кад магаре трпаш у

свеце – бунио се кувар.

У овај спор укључени су сви из интендантуре, једни

(старији и мање борбени) уз црквењака за обожавање ма-

гарета, други уз кувара. Сцена магаретове тврдоглавости

да у јеку борбе (после четврте офанзиве), застане на прузи

у непријатељском видокругу, разгранава нарацију. „Они из

интендантуре, већином присталице црквењакове теорије

о магарчевој светости, због његових изванредних заслуга

за хришћанство, грдно се узврпољише и прискочише у по-

моћ црквењаку савјетима, кундацима и бубоцима, али ни

то није помогло. Најзад се досјетише, па двојица најснаж-

нијих упртише магарца на рамена и понесоше преко пруге

свечано као Далај Ламу. (...). Видећи се у таквом тријумфу, магарац одједном, у самртној тишини, стаде тако гро-

могласно да њаче да је био у стању да пробуди и све мртве

на дан страшнога суда.“

Та епизода освијестила је партизане и усмјерила их да

се држе на дистанци у случају сусрета са магарцем. „И тако

неславно пропаде црквењакова догма о магарчевој свето-

сти, а бивши његови ’ученици‘, чим би негдје угледали какво

магаре, мрштили су се и псовали, а приликом преласка как-

ве пруге држали су се даље од црквењака и бившег свеца

– магарца.“ (Бранко Ћопић, Сабрана дела Бранка Ћопића.

Јубиларно издање, књ. 3, Стари невјерник, Сарајево: Свјет-

лост: „Веселин Маслеша“; Београд: Просвета, 1975, 550-54).

Буриданов магарац је пример ироније на Буриданову

тезу о слободи воље. То је пословично познат магарац који

122

Л е к с и к о н п о з н и

се налази између два потпуно једнако удаљена пласта сена

и, пошто није у стању да се одлучи ни за један, он скапава

од глади. У психологији се узима као пример конфликта

двоструког привлачења, односно јаке амбиваленције. Па-

радокс Буридановог магарца је добио име по француском

филозофу Жану Буридану; Буридан је доказивао да људска

воља делује на основу мотива. Под једнаким околностима

(лат: aequilibrium indifferentiae) воља би вероватно остала

неодлучна. Одатле су Буриданови сколастички противни-

ци измислили тзв. Буридановог магарца, који стоји између

два потпуно једнака пласта сена. Услед једнакости мотива

магарац се не може одлучити на коју ће страну пре поћи и

нужно мора угинути од глади.

Волим магарца мог и детињства оних који су из забити до-

шли у градове пре и после Другог рата. Од бројних апофтег-

ми бирам ову: „Човек и магарац више знају, него сам човек“.

Магнолије

Магнолија је назив рода дрвенастих биљака из истоимене

фамилије. Представници овог рода су дрвеће или жбуно-

ви, често са крупним листовима. Цветови бивају опраше-

ни инсектима. Плод је збирни, изграђен од спирално рас-

поређених 1-2-семених мешкова, налик на шишарку.

Магнолија биљка је пореклом из источне Азије и са Хи-

малаја, источне Северне Америке и Централне Америке.

Украсно дрво магнолија може нарасти и до 5 метара у ви-

сину. У зависности од врсте, магнолије могу бити зимзеле-

не, полу-зимзелене или листопадне. Неке од листопадних

врста цветају у рано пролеће пре него што дрво развије

листове. Зимзелена магнолија цвета у јуну и јулу, а може

цветати и дуже.

123

Мила Медиговић Стефановић

ПОД СТАКЛЕНИМ ЗВОНОМ

Са белих магнолија капље роса, слаткасто, као и прошле године.

У Принстону. Ништа ново.

Стајаће поред прозора

мирније него зими.

Омамљена мирисом пролећа доносиће украдене гране

у собу под стаклом.

Осетиће мирисе пинија

које не постоје.

Онда ће се појавити веверице.

Гледаће је часак, два. одмакнуће се од прозора, као ухваћена. запалиће цигарету.

Шушањ завесе ће и њих померити с места и неко ће

тада

вероватно да прође као силуета, да замакне

са књигама под мишком, да нестане

у готском зиду, да не примети

магнолије.

Време ће се заклонити у наборе

завесе

натопљене мирисом прашине.

Ни то неће бити

ново.

(Маја Херман Секулић)

Малаксија

Постоји болест „малаксија“. То није малаксалост, није де-

пресија, то је стање комичне немоћи, утрнуће мозга, не-

достатак сваке снаге, физичке и менталне. За разлику од

других болести које улазе у човека, код малаксије човек

124

Л е к с и к о н п о з н и

улази у болест. Она је увек ту, једног јутра закорачиш и

нема повратка. Постоје земље у којима је ова болест непо-

зната. У нашој домовини она је позната одавно и мало ко

је малаксију промашио. Малаксија је болест тематизована

у тексту Милоша Радовића и режији истоимене представе

Бранимира Брстине –премијерно изведена у „Звездара теа-

тру“ 22. 10. 2010. Писац је глумцима на првој проби изјавио:

„Желео сам да причу испричам у жанру романтичне траге-

дије. Претпостављајући да ће и на сцени и у публици бити

велики број ‚малаксичара‘, маштао сам да их спојим, да с’

љубављу поделе зло које их је снашло. То је онај романтични

део. Трагични део је да спаса неће бити, да лек још није про-

нађен... И на крају желео сам да ликови у овом комаду буду

реални, да не лажу, да буду онакви какви јесу. Неки зли, неки

немоћни, неки лажно храбри, деца старија од одраслих, од-

расли нешто млађи од смрти, а сви у друштву које незна за

доста, у друштву великих планова и срамотних реализација

(нарочито када се о људској срећи ради).“

Мама

Мотив мајке умрежио је многа књижевна, сликарска, филмска и музичка дјела. Филм Све о мојој мајци Педра

Алмодовара упућује на личну трагедију жене која је рано

изгубила сина. Грчка пословица каже: Једино жене које

су испрале очи сузама, могу да виде ствари јасније. Моја

мајка исплакала је све сузе овога свијета за младом снахом

и синовљевим прераним одласком. Остала је да јасно са-

гледа будућност својих унучади без мајке и оца и усмјери

се да им буде родитељска замјена. Моја мајка умрла је у 91.

години, тужну вијест ми је саопштила Ана, моја братанич-

на. Мобилни је зазвонио док сам обилазила штандове на

125

Мила Медиговић Стефановић

Сајму књига 27. октобра 2015. године. Надживјела је многе

из своје фамилије, носећи тегобни багаж успомена на смр-

ти ближњих из свога рода и дома током Другог свјетског

рата и после њега, али, упркос томе имала је ванредано

психолошко својство да постигне унутрашњи мир и ста-

билност – вођена подстицајним животним мотивима.

На вијест о маминој смрти предстојале су, као и много

пута прије тога ‒ кад живиш далеко од завичаја, припреме

за изненадно путовање. Покушаји да син и ја обезбиједи-

мо авио карту за одлазак у Подгорицу скретале су пажњу

и мисли о мами и њеним последњим годинама. Навалу

емоција осјетила сам тек у капели на Чепурцима, док су

родбина и пријатељи исказивали саучешће.

После сахране остала сам неколико дана у родном граду.

Вук, Ана и Ивана (Вукова супруга) чували су бака Марију.

Бићу увијек захвална Ивани што је била пажљива према

мојој мајци, старици деликатних захтјева. Спавајући у ма-

миној соби сјетила сам се књиге Петера Естерхазија Помоћ-

ни глаголи срца: „Укрштена прича коју изговара главни јунак

у недељама после мајчине смрти, преиспитујући себе и свој

однос са мајком, али и водећи интензиван дијалог са одсут-

ном мајком и са ближњима. Књига састављена од сећања и

емоција, од узбудљивих тренутака проживљеног живота, од

призора који се не могу заборавити, од детаља који причи

дају несвакидашњу моћ обнове минулог времена.“

Непуне двије године после мамине смрти, наши најми-

лији Вук, Дуња и Ивана трагично су страдали у саобраћај-

ној несрећи, враћајући се из Петровца у Подгорицу. Су-

очавање с призором три ковчега на посмртном одру је

утиснуто у моју душу и срце и заувјек меморисано као

ментални печат. Нијема туга живи дуже од сваког гласног

нарицања. Сваки одлазак на починак не може проћи без

126

Л е к с и к о н п о з н и

помисли на њих троје. Један запис у мноштву искрених

саучешћа фамилије, рођака и пријатеља остаје заувијек.

„Тај човјек је последњи на овом свијету, у овом универз-

уму, који је морао прерано и несрећно да умре: Вук Меди-

говић. Отишли су са њим, нестали у смрти, жена Ивана и

мала Дуња. Остала је Марија. Марија Вукова Медиговић.

Погинуло је још двоје. То није смрт, то је свеопште ништа-

вило и зло у једном трену. Последњи пут причали смо, ту у

супермаркету, ред је био огроман, пред Нову годину, он и

Ивана, ја и моја жена. Напунили су колица и он је био наро-

чито срећан због неке игрице-поклона за ђецу, малог коша

и кошаркашких лоптица. Он је био кошаркаш, кошаркаш-

ки тренер, вјечити спортиста: ватерполо, одбојка, кошарка.

Тренирали смо заједно једно вријеме, одбојку. Његов осмјех

а свако ко га је макар једном видио у животу потврдиће ово, потврдиће да ово није постхумна патетика ‒ био је осмјех

анђела. Нисам видио ништа слично: тако бих ја замислио

осмјех свеца. Каква је то душа била, која је надирала кроз

тај смирени и блажени осмјех. А био је без родитеља, растао

без њих дуго ‒ мајка умрла док је био у вртићу, отац док је

био у основној школи, као што ће сада и његова Марија.

Постоји ли, људи, икакав смисао, како сјутра да крочим, а

крочићу, у манастир, а све је већ заказано, да крстим Вука и

себе? Гдје је смисао? Постоји ли?! Онда смо се, раније, срели

у Карађорђевом парку, причали дуго о његовом оцу Марку

и његовом Петровцу и нашој Црној Гори. Какав је то шме-

кер био: згодан, лијеп, здрав. Другарчина. Људина. Човјек.

Када сам чуо да је он нестао са ове земље, ушао сам у његов

Facebook налог. Затекао сам послати захтјев за пријатељ-

ство, на који нијесам одговорио, нисам видио. Кликнуо сам

и постали смо, тако је јавила друштвена мрежа, пријатељи.

Он из смрти, ја још одавде. Која проклета игра судбине.“

127

Мила Медиговић Стефановић

Марс

Антикварна радња у горњем крају Краљеве улице, до хоте-

ла Европа, била је позната више по њеном власнику него

по реквизитима. Сан о богататом поседовању необичних

старина испуњавао је свакодневицу Игњата Игњатовића, а исти сан опседао је и његове муштерије. Може се рећи

да су се слични препознавали по некој својој откачено-

сти. Мамила их је чудественост антикварнице и упадљи-

ва набацаност предмета. Годинама ништа није померано, најсвежија је била прашина. Ко зна из којих буџака и под-

рума и са којих тавана потичу донети предмети, намењени

љубитељима старина. Као у некој надреалистичкој инста-

лацији умешни антиквар спојио је сребрни кип Богоро-

дице с малим Христом и гипсане фигурине Зевса на чијој

глави стоји круна. Ту је отворена седефна кутија препуна

римских парица, украси са католичких олтара, иконе са и

без позлате, потамнеле сребрне наруквице, крупни груме-

ни ћилибара и жада, нанизани на масној врпци, прегореле

сијалице, старински грамофони, изнад окачене грамофон-

ске плоче свих димензија. Ни у уметнинама не оскудева

овај хоризонт прошлости, од цртежа диреровског типа до

акварела монпарнасовских мотива.

Први утисак евоцира на устајалост без садашњости, непомичност, заустављено време колекционарства, на

зиду безброј примитивних образина, испод којих непо-

мичне статуе божанстава чекају купца. Скрајнуту полицу

прекривају старе књиге, ко зна на ком живом или мртвом

језику. На врху те полице је једна џиновска шибица за коју

су били заинтересовани Американци, али из страха да је

влага не оштети нису хтели ризиковати преношење преко

Атлантика.

128

Л е к с и к о н п о з н и

Арсенал промашености и нејасне сврховитости, илузије

и таштине негдашњих твораца и власника узбуђивао је

власника. Улазак муштерије оглашавало је звоно окачено о

врат кочоперног, разнобојно пуњеног петла, а изненађење

стигне истог момента кад дотакнете прву тезгу. Магија

заглушујућег грамофона иза паравана кроз плехани левак

испуни простор. Циганска музика из безброј грла, одле-

телих у небо, привлачила је пажњу. Паучина се разгрне и

све живне у продавници, видите власника и његове шегрте

како муштеријама нуде оно што желе. Неко тражи сличу-

ге и ћилим од леда, или парче шагринске коже, старинску

лампу, срце од слоноваче.

Трговина овде не престаје, задовољан Игњат, задовољ-

ни шегрти, а богами, и необичне муштерије с биографијом.

Посао цвета, но, то не испуњава власника. Хтео би да се

нешто промени, да скрене пажњу јавности, прижељкивао

је неки нови предмет, посебних карактеристика и намене.

Изанђалост је апсолвирао, препознавао је старину по на-

слагама упијене прашине на превојима, жљебовима, улег-

нућима, измењеној боји на кожним предметима. Палете

мириса распознавао је у нијансама. Вредност инвентара

цењена је по годинама старости, а сабирање година сваког

предмета евидентирано је као куриозитет, крајњи збир од

2000 година уљуљкивао је власника, амбиције су му расле

и због тога је кренуо у нове потраге.

Посебно је волео неке делове старог намештаја, није

их однео у своју кућу, задржани у радњи имали су своју

специфичну сврху, иако су заузимали доста простора.

Муштерије су најчешће тражиле управо тај ампир салон

са бронзаним украсима, наговарали га да им то прода, ценкали се са њим, а он их је неумољиво одбијао. Једном

се неки богат трговац из Прека кладио са пајташима да ће

129

Мила Медиговић Стефановић

понудити цену која вишеструко надмашује вредност мо-

билијара, узалуд. Испуњавало га је сазнање да је то велика

цена, да може бити и већа, и тако унедоглед. Један помор-

ски капетан понудио је вилу на мору. И то је одбио. Наиз-

глед, то није било упадљиво и привлачно, али прочуло се

да нема тих пара зарад којих би Игњат отуђио гарнитуру

за седење, приде оно што припада ампир салону. У осами

и пред пријатељима био је опседнут тим иметком. Волео је

да размишља и приповеда о постигнутој цени.

Чуђење што једном не прода гарнитуру трајало је

дуго, коментари су били: или је луд, неразуман, или је

све енигма старења. Прибојавао се само неке изненадне

крађе, али су сви били свесни да тајна лежи у непрекид-

ном ценкању, у некој болесној илузији вредности без

порекла и историје, тек тако. Мудровања и калкулације

око тог питања били су повремено садржаји антикваро-

вог живота. Заборави на то после исцрпних наваљивања

неке муштерије, а онда га неко опет подстакне, убаци у

ватру и све у круг. Између је прижељкивао неки нови

ваљани предмет, ништа није рестаурирао и оправљао, а презирао је кад неко донесе сјајну и очишћену ствар.

Њих су обично преузимали шегрти, златне талире, ду-

кате и накит није волео говорећи да би свет од настанка

био бољи без златне грознице.

Једног дана неуобичајена жустрост газде скрену пажњу

шегртима. На лицу, увек развученом у осмех као тик, запа-

зише јачу осмехнутост, скоро грч који се не би променио

и кад би чуо да му је нестала гарнитура за седење. Гласно

запазише промену, а он им одговори:

‒Данас сам поранио у намери да прославим себе. Попео

сам се у трамвај број шест за Теразије и Славију и послао

телеграм на Марс.

130

Л е к с и к о н п о з н и

Не сачекавши да љубопитљиви помоћници покажу за-

чуђеност, Игњат настави еуфоричним тоном:

‒ Како се често чује да смо ми пристигли са Марса, замо-

лио сам да ми јаве има ли тамо каквих античких предмета!

Изненађени и затечени шегрти се разиђоше, а помисао

да је газда сишао с ума наметну им нове бриге. Убрзо је газ-

да клиснуо из радње и није се појављивао неколико дана.

Сутрадан су старинарницу почели да опседају зна-

тижељни новинари, међу њима је било и страних из

оближњег хотела „Европа“. Тражили су досетљивог осо-

бењака, антиквара Игњата, јер се поводом необичног теле-

грама узбудила београдска јавност. Истина је да су најви-

ше били затечени запослени у Бежичној Телеграфији, оној

у Кнез Михаиловој улици. Прва у том ланцу Телеграфске

хијерархије била је госпођица Срнић, благајница, која је

примила необичан телеграм. Прочитавши садржину ис-

писану латиницом:

Становницима Марса-Васиона

Јавите имате ли античких ствари.

Антикварница Будућност

Игњата Игњатовића

Краљева улица 48

С Х С

Европа

Земља

уплашила се да пред собом има лудака, а наречени ан-

тиквар стоји миран и при том се још осмехује. Тренутна

главобоља појача њену збуњеност, а Игњат чека да пла-

ти свој телеграм. Како да разреши случај? Кренула је до

131

Мила Медиговић Стефановић

надређених, они сигурно боље знају која је цена телеграма

за то растојање. Дошао је директор, један Француз, за њим

још један чиновник, позвали су и главног директора По-

ште и Телеграфа, цео телеграфски свет у Београду се по-

кренуо. Најзад је министар наредио да се телеграм прими, таксира и наплати. Стручњаци за растојање између Земље

и Марса израчунаше удаљеност, примерена цена обрадо-

ва пошиљаоца. За невелике паре доћи ће до антиквара на

Марсу и постати најчувенији у држави и трећи у целом

свету који шаље телеграм на црвену планету. Телеграм је

прослеђен поподне са радио станице у Раковици, а да ли

је приспео на означену адресу, показаће наредни догађаји.

После неколико дана појави се Игњат у својој радњи, уобичајеног расположења, спреман да услужи бројне

муштерије који су се ту задржавали више да чују његову

верзију него да пазаре. Но, нису много што новог о слу-

чају „телеграм“ сазнали. Антиквар је живео у нади да

ће му пристићи какав пакет и није марио за туђу љубо-

питљивост, а људи су, враћајући се из радње препричавали

на свој начин сусрет са њим, трчилаже су додавале нове

измишљотине оном што су доживели. А истина је да је

Игњат ћутао, расположен више јер се рашчуо по Београду.

Нежења, средњих година, постаде интересантан и за уда-

ваче, прилив разних тетака и наводаџија не измени његов

статус. Разумели су га само његови помоћници, од тројице

газда је особио онога који га је увек боцкао двосмисленим

речима и шалама. Уместо именом, газда га је звао Пецка-

ло и све је указивало да ће њему оставити радњу, уколико

посао са далеком планетом крене. Многи су покушавали

да раскраве шегрте, уверени, како то углавном бива, да ће

неким притворством и подмићивањем какву шкакљиву

појединост чути.

132

Л е к с и к о н п о з н и

Случајем се позабави и ученији свет и почеше по но-

винама да се појављују написи о Марсу. Те на тој планети

нема живота, није проблем људе доставити на Марс, него

их треба што пре вратити назад... Треба подсетити да се

атмосфера Земље састоји углавном од азота и кисеоника

с примесом аргона, а атмосфера Марса састоји се од гаса

угљене киселине. Где је азот на Марсу, а о кисеонику ни

говора, пошто је кисеоник продукт Земљине биосфере...

Почеше уредници новина да свакодневно укључују ванзе-

маљске теме у дневне новине, занемарујући оне о постотку

сиромашних, неписмености, о свађама страначких прва-

ка, превласти Европе и Америке, љубави Хрвата и Срба.

Тој еуфорији придружи се и редакција дечјег Забавника, објављујући у неколико бројева прилоге о нареченој пла-

нети. Да ли наше форме живота могу негде опстајати сем

код нас? На Месецу нема атмосфере, на површини Венере

је веома висока темпаратура. Ако на Марсу има живота

кључно је питање облика генетског кода тог живота.

Понекад је над раскриљеним новинама Игњат знао да

прокоментарише:

‒ Како је онда антарктички метеорит који је у прошло-

сти пао на Земљу, као пошиљка с Марса, показао да на тој

планети има трагова битисања?

Склопио би новине и као за себе рекао: - А богами често

ти антарктички метеорити падају на Земљу у виду људи!

Потом би протрљао руке самоуверено помисливши: ‒

Биће ту посла за мене, можда ће ме неко укључити у какву

мисију везану за Сунчев систем!

У јеку те преокупације око Игњата, чак је и најпозна-

тији карикатуриста сериозних дневних новина, по имену

Акс, направио карикатуру антиквара како седи на својој

омиљеној гарнитури, а с Марса му на главу пада пошиљка

133

Мила Медиговић Стефановић

старина. Позив Друштва љубитеља Венере и Марса из

Француске озбиљно је размотрио, размишљајући како да

поднесе тај трошак.

Мера у свему било је принципијелно начело овог средо-

вечног Београђанина пореклом из Ресаве. Иако је у пред-

стављеном догађају било претеривања, он је то примао као

нешто нормално. Нов садржај допуњавао је старе, прове-

рио је осећај важности и све је било под контролом. Одјек

приче зауставили су редоследи у простирању сваке фаме

и то је било лако предвидети, али је изненађење стигло из

штампе. Магловитог октобарског јутра пио је кафу разбуд-

ницу са Пецкалом, остала два шегрта била су отишла да

набаве угаљ за зиму, отворио је свој омиљени дневни лист

и прелиставајући рубрике тражио занимљивости. Одјед-

ном Игњат пребледе, осмех на лицу претвори се у очајну

гримасу, прстом показа Пецкалу на неупадљиви курзив: исписан на плакату који је освануо у Загребу, на вратима

једног локала у Влашкој улици:

Човјек с Марса, без главе, стар 125 година, прориче

будућност и погађа судбину. Његов менаџер је један

угојени Рус, стоји на улазу и једва стиже да прими но-

вац од гомиле која се тиска пред вратима. Мали људи, занатлије, радници сиромашне жене и готово сви они

којима је судбина већ написана на жуљевитим длано-

вима и исушеним лицима, дају и последњи динар, да им

човјек са Марса прорекне боље дане.

Маске

Од првобитне заједнице до савременог доба истрајава

маска; симболизовала је одређене људске заједнице. Данас

134

Л е к с и к о н п о з н и

је само забавни реквизит у различитим пригодним мани-

фестацијама. Омогућава ономе ко носи образину да крат-

котрајно прикрива аутентичност идентитета. Кринка је

одраз унутрашњег бића онога ко је носи. То је предмет чије

је својство да покреће људе из пасивног стања у преобра-

жено ослобађајуће и активно. Сваки режирани карневал, нарочито у Приморју, има свој ритуални редослед, како

у избору костима тако и пратећим костимима. Образи-

на је ритуални предмет и далекоисточних цивилизација, познате су кинеске маске као битни реквизити Пекиншке

опере. Величанствена, хладна лепота тајландског „кон“ те-

атра са маскама, покрети бурманских плесача који су на-

лик лутке и медитативна елеганција плесне драме са јаве

„вајанг вонг“ примери су класичне позоришне уметности

југоисточне Азије. Позоришна традиција овог дела Азије

се по својој величанствености и степену стилизације могу

упоредити са врхунским позоришним жанровима других

земаља, као што су европска опера или балет, јапански

„кабуки“ и индијски „катакали“. Све ове форме користе

приче које су публици добро познате, префињену музику, естетику и оригиналне технике сценског извођења.

Под маскама је свако непрепознатљив и сакривен и

то омогућава слободније понашање, бег од садашњости, али и уживање у пороцима. Маске су посебно везане за

Венецијански карневал и имају значај не само за културу

и историју Венеције, него и за Европу. Сматрало се да су

маске израђивали сами венецијански мајстори који су

били цењени уметници великог угледа у друштву. Постоји

више врста маски које се носе на карневалу. Израђују се

од различитих материјала, папира или коже. Могу бити

украшене гипсаним детаљима са позлатом, драгим и по-

лудрагим камењем, или да буду ручно осликане. Постоји

135

Мила Медиговић Стефановић

неколико врста венецијанских маски: „Баута“, „Маска са

белим кљуном“ (итал. Medico della peste), „Колумбина“,

„Морета“, „Ларва“ или волто маска

„Баута“. Баута је најпопуларнија венецијанска маска.

Прекрива горњи део лица до образа, тако да особа која

носи маску може несметано разговарати, али узимати и

храну и пиће.

„Колумбина“ прекрива само очи, нос и горњи део

образа. Њу су у прошлости искључиво носиле жене, али у савременом добу могу да се сретну и мушкарци са

тим маскама. Ове маске су украшаване златом, сребром, различитим кристалима и кожом.

Морета

Морета је женска маска овалног облика коју су носи-

ле жене. Била је често са баршуном и велом. Особе које

су је носиле нису могле да говоре. Постојали су само

отвори за очи.

Маска са белим кљуном

То је најпрепознатљивија маска Карневала у Вене-

цији. Првобитно се користила као превенција прили-

ком заразних болести, а касније као карневалска маска.

Ларва

Ларва је врло популарна венецијанска маска. Нај-

чешће је беле боје и носи се уз троруби шешир и плашт.

Направљена је од воска и финих тканина. Чува цело

лице, тако да особа не може да се препозна.

И Едгар Алан По има своју причу о болести сакриве-

ној под црвеном маском смрти. „Маска Црвене смрти“

136

Л е к с и к о н п о з н и

објављена је 1842. године у часопису Grams Magazin. Као

и друге његове приче и ова садржи неке аутобиографске

елементе, По се, попут Проспера, сусретао са смртним

болестима. Најпре док је у Балтимору владала епидемија

колере, у време док је он боравио тамо, а онда и док му

је супруга боловала од туберкулозе. „Маска Црвене смр-

ти“ је кратка приповетка о принцу Просперу, у времену

када је његовом земљом харала смртоносна куга, звана

„Црвена смрт“. Како би избегао тако страшну епиде-

мију, Просперо је окупио 1000 племића – младих, лепих

и здравих, с њима и послугом затворио се у изолованом

дворацу. Отопљеним металом заварио је све улазе, тако

да нико није могао да уђе ни да изађе. Веровао је да ће

тако спречити заразу од смртоносне болести. Није марио

за свет изван дебелих зидова, у својој себичности све је

претпоставио личним прохтевима и забави. Жељан спек-

такла, Просперо је једне вечери организовао бал под ма-

скама. Бал је приређен у неколико соба, обојених једном

бојом; у истој боји био је сав намештај, украси и прозори.

Последња соба била је посве црна, са црвеним прозори-

ма. На забави се у поноћ појави незнанац, у гротескној и

језивој маски која је представљала саму смрт. Просперо

се супротставио придошлици у црној соби. Изненада се у

сусрету с незнанцем зачује крик и Просперо падне мртав.

Сви окупљени се уплаше кад схвате да под маском није

особа, већ да је то сама „Црвена смрт“, која се, и поред

ванредне опрезности увукла у дворац.

Мачке

Црногорске мачке су једнако становници Црне Горе, као

и људи, и чак и више. Оне живе у овој држави са пуним

137

Мила Медиговић Стефановић

правима. И не случајно. У 16. вијеку мачке су спасиле

град Котор од куге, која је у то вријеме захватила цијелу

Европу. Главни преносиоци ове болести су били пацови

коју су доспјели у Котор прекоокеанским бродовима који

си дошли у которску луку. Мачке су кренуле у заштиту

града и уништиле су непозване и опасне придошлице.

До дана данашњег, ове одважне животиње су ревносни

змијоловци и мишоловци. Изложба „Истински Црно-

горци“ је фото изложба која приказује слободан живот

црногорских мачака, које људи воле, поштују и цијене. И

свака мачка је другачија на свој начин. Веселе, пуфнасте, игрољубиве и дружељубиве – оне чине пријатан и састав-

ни дио црногорског стила живота. Слично је и са српским

мачкама. На спрату изнад мог пребивалишта цео стан је

апартман једне мачке, припаднице животињског света.

Газда не живи ту, после посла сврате у поподневним или

вечерњим сатима, зависно од годишњег доба или дана

викенда, да је нахране, помазе ... Непријатно је што се то-

ком лета из тог стана шири неподношљив смрад мачјег

измета и излучевина. Причајући о тим детаљима сазнах

да се прави мачији дом налази у једној предратној кући

престоничког Врачара. Цела кућа је настањена мачкама, тако да пролазнике запахне непријатан задах док туда

пролазе.

Сетила сам се Фејдоовог водвиља Мачка у џаку (превео

Данило Киш) у режији Арсе Јовановића – сценографија

Владислава Лалицког, музика Зорана Христића, одигране

у Атељеу 212. у септембру 1967. Глумци, све великан до

великана, играли су: Мија Алексић Пакарела, Ружица Со-

кић Марту, Зоран Ратковић Ландерна, Ксенија Јовановић

Амандину, Јелисавета Сабљић Јулију, Владимир Поповић

Ланоа, Бора Тодоровић Дифоса и Младен Бранђолица

138

Л е к с и к о н п о з н и

Тибурса. Тада су студенти бесплатно гледали са „треће

галерије“ представе у позориштима Београда. Након удаје

преселила сам се у Светозарево и на Данима комедије гле-

дала најбоље београдске представе.

Мачка је синоним за женски подмладак. „мачкица, мала

слатка еротска опасница, барбика за брза дејства, цица, слатко од свих снова, фуфица, шећерлема, престилизована

кучка.“ (Симо Ц. Ћирковић, Речник урбане свакодневице: кулисе пред лицем времена, Београд, Hesperiaedu, 2011, 161).

У том кључу читамо и Мачку на усијаном лименом крову

Тенеси Вилијамса. Најпознатије књижевно дело Тенесија

Вилијамса, није славно само због холивудског филма из

1958. године са Полом Њуменом као Бриком и Лиз Тејлор

као Меги. Ово Вилијамсово ремек-дело, за које је добио

Пулицерову награду 1955, до данас је на репертоару Бро-

двејских и позоришта на Вест Енду и представља један од

најдуговечнијих комада на светским сценама који је икада

постављен. Сада је „Мачка на усијаном лименом крову“ и

у Београду – на сцени Мадленианума.

Море

„Кад год се сетим мора, прође ме лака језа – талас и кри-

ло! – од темена до ножних прстију, и пољуља за тренутак

земљу испод мојих ногу.

Изведите човека из балканских планина на море, и ви

сте отворили један опојан празник са радосним свитањем

и неизвесним сутоном. Жеља за морем изгледа да се са-

купљала и расла кроз покољења, и њено остварење у једној, нашој, личности жестоко је као експлозија. Излазак једног

племена на море, то је почетак његове праве историје, ње-

гов улазак у царство већих изгледа и бољих могућности.

139

Мила Медиговић Стефановић

Тај одлучни час у историји врсте понавља с сваки пут у

историји појединаца при првом додиру са морем, само у

другом облику и мањем обиму.

Настојим да добро размотрим ову неописиву нежност

којом ме испуњава сама помисао на сивкастобелу боју

галебова перја, на мирне таласе који у себи носе сунце, небо одраз обале, наше ликове, и ломе се с музиком коју

слушамо у побожном заносу. Долази нам мисао да су то

оне далеке и дивне играчке за којима плачу сеоска деца у

нашим планинама, ноћу, док им мајке узалуд нуде дојку

која ублажује само прву жеђ и глад.

Остављајући тврдо и опоро копно и прелазећи на не-

мирни ћилим који води у неизвесност и даљину, ми смо на

важном прелазу, на путу који води ка одуховљењу. Заиста, спавајући ноћу на броду око којег пева море, долази чо-

веку мисао да је то само први конак на путовању ка још

нетелеснијим елементима радоснијих и виших светова.

Као да се иде од крутог преко, текућег до ваздушастог, и

тако све даље и даље.“ (Иво Андрић, „Летећи над морем“, Стазе, лица, предели, Сарајево: „Свјетлост“; Загреб: „Мла-

дост“, 1976, 196-197).

Помисао на море увек ме повеже с Андрићевом поети-

ком. Купање у морској води је изузетана љепота и чежња.

Посебно то доживљавају пливачи рођени при мору, а

сасвим другачије копнени људи. Уласком у плаветнило

бескраја, одмах зароните, а онда вас обузме стара емоција

везаности за воду и снове, тако роните до издржљивости.

Смирење, склад, ред бесконачних перли љепоте на врату

сјећања... Чиста бијела пјена вјечности, купање нагости у

извору исконске воде. Акватичност прозирне чулности

подстиче бујање духовног ткива, посебно, ако сте заронили

у смарагдну дубину. Испуњеност благошћу, дошаптавање

140

Л е к с и к о н п о з н и

са еонима слегнуте тишине. Небеска љуљашка – пахуљасте

мекоће, носи и узноси. Путоказ лахора и снене магле у тра-

жењу пољубаца чистоте и благости. Жеља за пливањем у

ријетко топлој морској води (обично је прохладна, а после

буре је „лед ледени“) остварила ми се боравком у завичају

августа и септембра 2014. Иако плажа није била најчи-

стија, а и вода је била понекад на ивици замућености, пу-

чина беше изазов. Изван бова, тог ограничења за обичан

свијет – како би господари скутера, глисера и јахти мог-

ли несметано да показују своју бахатост и неувиђавност.

Башкарите се пливајући, слушате купаче нанизане уз бове, својеврсна одморишта. Успутни одломци дијалога могућа

су подлога за велику приморску комедију. Ала сам се тада

наслушала успутних прича о снахама, потомству итд, које

су у дијалозима размењивале старије купачице – свекрве

и таште.

Мушкост у женама

У додиру погледом, неприметно стиснутим уснама, фури-

озном лупању вратима, потом, извињењу због тога; ослуш-

кивању ривалства у фантазијама ринга – на време сврста-

них навијача који прижељкују да те сместе на секуларно

место, одређено свешћу мушкарца у телу неприкосновене, умишљене новопостављене владарке. Кажњава се раз-

личитост. Читљиве су поруке наследнице „престола“ док

силазиш с места предводнице: не мешај се у познату хије-

рархију и распоред кловнова. Све што ти припада величај

слободно са твоје фемин стране. Читаћу смисао порука

у мраку, тајном сашаптавања са собом, не да препознам

своју женскост, већ да допадљиву флидност искористим

као порозно место победе над тобом.

141

Мила Медиговић Стефановић

Народни музеј

После тричавих, неприметних и занемарљивих 15 годи-

на, расподељених између претходних и садашњих власти

у односу 9:6, коначно је отворен Народни музеј. Те, како

само име културне институције говори, време је да народ

похрли у изложбени простор који је по том народу и на-

зван. Тамо ће, ако буде мало пажљивије располагао својом

маштом, речени народ моћи да види и нека на први поглед

неприметна, али свакако значајна дела. Па ћемо их овде и

набројати, а ради лакшег тражења.

„Народ“ - овај импресивни комад уметности је у ства-

ри једно велико огледало. У зависности од тога ко ис-

пред уметничког дела стане, као и у коликом броју, дело

унеколико мења назив: „Народни хероји“ (млади брачни

пар који истовремено планира да има децу и да остане у

земљи); „Насамарени народ“ (пензионери); „Колонизова-

ни народ“ (људи који раде у субвенционисаним страним

компанијама за мале плате уз обавезу ношења пелена);

„Полудели народ“ (читаоци таблоида); „Пунолетни на-

род“ (особе које су имале минимум три године када се

Народни музеј затворио и до сада никада у животу нису

биле у њему).

„Пет милиона евра“ ‒ ововремена уметничка инста-

лација, која је истовремено чисти примерак класичног

надреализма. Дело се састоји од једног просечног мо-

билног телефона и још просечнијег телевизора, а умет-

ник је предвидео да мобилни телефон непрекидно шаље

СМС поруке, уз помоћ којих гласа за победника финала

ријалитија који се приказује на телевизији. Идеја овог

уметничког дела јесте да прикаже на који начин су теле-

визијски гледаоци у Србији, за једно вече, потрошили пет

142

Л е к с и к о н п о з н и

милиона евра да би одлучили победника тако значајног

такмичења избора особе која се најбоље показала у рија-

литију, шта год то значило, и како год се то показивало.

Ова уметничка инсталација ни на који начин не припада

црквеној уметности, што не спречава посетиоце да се

прекрсте, ако осете потребу. А могла би се осетити, про-

сто је такав случај.

„Турбо-грађевинска фолк мотивација“ – неколико

твитова и једно писмо чине ово необично дело епицен-

тром неодадаизма. Уметничка идеја концентрисана је

око напора једне министарке грађевине и инфраструк-

туре и једне инфраструктурно грађене певачице, да се

повећа степен мотивације 11 плус кусур фудбалских

репрезентативаца Србије, а пред утакмицу са Бразилом

на светском првенству у фудбалу. То се чинило тако што

би у случају победе наше репрезентације, певачица тр-

чала гола до Москве, дочим, нешто озбиљнија државна

службеница, није изнела никакаво конкретно обећање, вероватно имајући у виду да је Влада већ раније, и уз

подршку председника државе, понудила 10 милиона евра

уколико се Србија нађе, на сад већ недостижном, првом

месту на шампионату. Утакмица се завршила у складу

са очекивањима многобројних бразилских певачица и

бразилског министра па, на пример, транспорта Валтера

Казимира Силвеира. Са бразилске стране није било ни-

каквих мотивационих порука нити обећања за Нејмара

и његову екипу, а што је, посебно у случају бразилских

певачица, некако баш велика штета, а надасве с обзиром

на резултат утакмице.

„Косовски дијалог“ ‒ дводелна скулптура која се

састоји од „Унутрашњег дијалога“ и „Бриселског дијало-

га“. Унутрашњи дијалог представља не претерано велика

143

Мила Медиговић Стефановић

количина претерано невидљивог ваздуха, која се налази

унутар поприлично испумпаног ружичастог балона који, пак, чини део скулптуре који се односи на Бриселски дија-

лог. Заједно, ова два ремек-дела наивне уметности сим-

болизују апсолутно минимална стремљења међународне

заједнице ка томе да се сви ови дијалози продужавају, мимо тамо негде предвиђеног рока. Добри познаваоци

уметности предвиђају да ће се ово уметничко дело испум-

пати до краја у веома блиској будућности.

„Свет у XXI веку“ ‒ вероватно је најважнији експонат

који треба да виде народни посетиоци Народног музеја.

Реч је о светлонепропусним наочарима црне боје, које

кад се ставе, омогућавају да се уопште не виде: климатске

промене које, изумеђу осталог, изазивају ратове и избег-

лице; милион слободних радних места у Немачкој који

омогућује многим младим људима на Балкану, који желе

да промене своју земљу, да то и учине, али на буквалан

начин; глобалну селидбу и радне снаге и капитала уз све

већу количину робота; промене у комуникацији међу

људима због дигиталне револуције; кризу парламентарне

демократије због застарелости политичког представљања

и начина бирања... Особина овог уметничког дела јесте у

томе што у великом броју случајева, а посебно у Србији, ове наочаре нису ни потребне да би се добио њихов ефе-

кат. Ево, већ 18 година.

Похрлимо, дакле, у Народни музеј, може и у „Ноћи му-

зеја“ Има шта да се види, ко уме да ужива у уметности.

Несаница

Несанице и рана буђења су редовно стање за старији свет.

Континуирано спавање не може проћи без мале дозе

144

Л е к с и к о н п о з н и

седатива. А кад сте већ будни, онда следи и поглед кроз

прозор на околне зграде, туђа дворишта, празне улице, проређене гране деценијских стабала са којих је опало

лишће, а иза којих осветљени прозори откривају нечију

сениорску будност. Крај 2017. и мој рођендан на католички

Божић. Једна страшна година за моју породицу. Отишли су

Дуња, Вук и Ивана. Непребол и душевни потрес, плакање

без суза, уздаси одјекују у осами малог стана.

Нова година

Зазвонио је телефон, Маја честита Нову 2016. годину, погледах на сат код нас је 17 сати, а у Пекингу већ стиг-

ла Нова. Пожелела сам загрљаје са унуком Катарином

и размену благости и нежности. Далеко је Кина, заболи

колико је та удаљеност велика, остаје чекање ‒ повратак

је планиран у лето 2017. Додуше, чујем како Катарина ко-

ментарише да у Београду нема другарица, не зна добро да

пише ћирилицу, воли кинеску школу, другаре и амбијент, зна језик. Мој син, Катаринин тата, дежура у Ортопедској

болници на Бањици за Нову годину, сама сам у стану, покушаћу да протраћим време до неког пристојног ТВ

програма, испећи ћу неки колач, припремити слани зе-

лени ролат, ослушкивати буку и тишину дочека у згради.

Чини се да је све скромно у обичној београдској згради

сазиданој као смјештај за учеснике Конференцију несвр-

станих 1961. После су ти станови додељени запосленима

у републичким институцијама, одавно је проблем лифт, загађена Рузвелтова... Но, шта је то загађење у односу на

Пекинг. Срећно свима, позваћу моје, жалосна сам, мама

је заувек склопила очи пре два месеца, а ја се заборавим

окрећем њен број у Подгорици да питам како је, а она је

145

Мила Медиговић Стефановић

много својих надживела и жалосна отишла тамо где их је

више. Мама мислим на тебе.

Док пишем позвони неко, на питање ко је, одговара

нови комшија Мирослав, freelenser – режисер из Суботице, по изговору препознах лалински акценат, отворих, он ми

уручи поклон. Зачуђена упитах „зашто“, „не познајем Вас“, одговори ‒ „уселио сам се данас и желим да се представим

и обрадујем неког“. Боже, улепшао ми је предновогодишње

усамљеничко вече. Није хтео да седне, само је, док су врата

била отворена, бацио поглед на полице књига и прокомен-

тарисао ‒ „како лепа библиотека“.

Осми март и други поводи

Поводи за цветне аранжмане и поклањање истих су

небројени. Један ми је послужио за нека закаснела при-

сећања. Размишљања поводом међународног Дана жена

су и филозофска и еколошка, питање је да ли то уопште

иде једно с другим. Видим пресечену пластичну флашу

(смешна ваза иновирана у ситуацији снађи се) и преди-

ван букет розикастих пољских цветова. Флаше попије-

не у некој канцеларијској стереотипности чашћења за

рођења унучића, поводом наших и дечијих рођендана, веридбе, некад и свадбе колегиница или колега, стечених

звања, одоцнеле или благовремене дипломе, купљених

кола, ципела, гардеробе ‒ посебна су еколошка преокупа-

ција. Понекад се у канцеларијском амбијенту више поједе

и попије него у сопственој кући, а реквизити за послу-

жење су распарени делови породичних прича. Различити

тањирићи, кашичице донете да буду само наше, а заправо

их сви користе. Они – забринути над имиџом и добрим

утиском о себи, донесу и целокупан инвентар од куће када

146

Л е к с и к о н п о з н и

је мотив чашћење значајан. Папирнати реквизити, тони-

ране салвете и тањирићи прате мање важне разлоге. Све

у свему, лепо се забављамо на тим малим колективним

гозбама. Тек по разлазу, добронамерни хвале, они увек

незадовољни налазе мане, живот иде даље, а рецепти се

размењују, фаворизују куварице, предност имају дирек-

торке ‒ зналци у кулинарству. Директорку многи прате, она некада не може ни своју сенку да види, јер то место

попуњава много оних који ће јој понајпре окренути леђа

када, не дај Боже, не буде прва у чиновничкој хијерархији.

А и то је стереотип, зависи из ког угла се осматра то ме-

сто, за које су само ретки мушкарци заинтересовани. И

то има везе са цветним аранжманом. Забринутост прати

и ситне и крупне догађаје у колективном окружењу. Жене

навикнуте да их цвеће окружује изненади бесцветна

празнина.

Уф, нисам хтела то да кажем. Желела сам о Осмом марту

и цвећу, а тада су учитељице и професорке велике икеба-

не. Осмог марта мало сувислије наставнице су у најбољем

случају на боловању, али дечија љубав не прашта одсуство, и тог дана ће вас наћи на кућној адреси и донети букет

цвећа ‒ обавезно наштрцкан разним ламираним спрејо-

вима, украшен трачицама, доминантним пауновим репом, великим црвеним антуријумом који личи на женску ствар

спремну да онај жути тучак прими. Ово је само фигура-

тивно и једна одоцнела асоцијација. А онда следи дијалог

између наставнице и деце:

‒ Јао па није требало, хвала вам што мислите на мене!

‒ Па ви сте то заслужили. Ту је растанак право задо-

вољство и једне и друге стране. После два дана препуни

контејнери спласлог цвећа и скљоканих аранжмана, а кад

биљке почну да вену прати их непријатан мирис.

147

Мила Медиговић Стефановић

Панцирно срце

( Излазак из историје)

Објавише да је мој школски друг Стојан преминуо у Па-

ризу после покушаја трансплатације срца. Боловао је од, мени до тада непознате болести „панцирно срце“, а при

нашем последњем сусрету ништа није наговестио. Ево де-

таља последњег сусрета:

Спарно поподне, с нестрпљењем очекујем најављене

госте, колега Бошко – по звуку заустављеног лифта на

трећем спрату Библиотеке, објави да су стигли. Искочих

из суседне просторије као из заседе. Унапред сам знала

да мој особени гост, школски друг и више од тога, зна

да ћу га чекати, иако није било договора ни претходних

јављања. Време мудре позности учинило је своје, сачувани

су нервни завршеци наших прошлих живота, довољни за

пријатељски сусрет два духовна ока некад блиских људи.

Конвенционални повод саставио нас је на неколико сати.

Смешно, да код толико прескочених година, тражимо

нешто друго осим уобичајено размењених информација о

породици, добро-лошем изгледу, нашем или наше државе.

Окупљене у канцеларији за добродошлицу, подједнако

је занимало каква је књига коју нисмо видели до доласка

аутора и његовог издавача, а и то како ће се понашати не-

кадашњи двојац, сада усамљени и разбијени особењаци.

Уобичајену концепцију књижевне вечери разбио је на-

слов књиге Излазак из историје. Објашњења и инцидент

у публици препознатљивог заступника, примитивно ис-

тупање академика Руске духовне академије, уз то генера-

ла-мазала није уздрмало аутора нове књиге. Навикао је на

то још из периода породичног страдања због повезаности

са ујаком, познатим комунистичим дисидентом Милова-

ном Ђиласом.

148

Л е к с и к о н п о з н и

Сетих се двадесетогодишњице матуре јуна 1987. у

Бечићима, нашег дружења и писма које ми је после тога

стигло на школу у којој сам радила. Добила сам пошиљку

неколико дана после приспећа, неко је непристојно, из

знатижеље, читао моје писмо и оставио на великом столу

наставничке канцеларије. Данас ми је тај садржај, исписан

ситним рукописом на листу свеске у линије А³, занимљив

и уносим га без цензуре:

„Двадесет година је страшно дуго, драга моја. Толико

износи највећа временска казна на коју неко код нас може

бити осуђен. А био сам и нису биле празне затворске го-

дине, него време испуњено нашим животима у којима се

свашта догађало. Дечко којега си онда познавала више не

постоји, а ово што ја сада јесам, теби М. можда уопште није

потребно. Шта ти уопште знаш о мени? Шта си успела да

видиш од мене током оног једног дана, истргнутог из вре-

мена и простора и преплављеног успоменама?

Зар ти се не чини да смо на прагу старости, да нам је

боље да се припремимо за крај, уместо било каквог почет-

ка или наставка, нарочито, кад је све тако компликовано и

неизвесно као у нашем случају.

Али ти вероватно и не желиш да мислиш ни о чему.

Желиш да се природно препустиш осећању, ма где те она

одвела. Ја то не могу. Прво, јер су ми осећања закржљала.

Једва да сам у стању да их препознам, а поготово да на њих

обратим пажњу. Моје амбиције и моји циљеви немају везе

с осећањима, мада се радо сећам времена када сам био спо-

собан да се управљам искључиво према гласу срца. Разуме

се, то је оно време када си ти била цео космос.

Али шта сад да радим? Већ сам ти признао да си успела

да ме узнемириш. У ствари испунила си ме радошћу. Без-

разложном и необјашњивом, што је драгоцено, признајем, 149

Мила Медиговић Стефановић

али шта ће ми сада то? Мој живот је јасан и испуњен

некаквим смислом. У њему такве радости нема одавно

и не бих имао ништа против кад бих тебе могао додати

свему другом, али бојим се да је то неизводљиво. Шта би

ми требали да будемо. Љубавници? Зар то није бескрајно

компликовано и пуно непотребних напетости и препрека

које би све поквариле? Пријатељи? То не желимо, макар у

име успомена на нешто друго. Најзад, да живимо заједно?

А шта ћемо с браковима, децом и свим што иде уз то?

Све ми изгледа немогуће, али кад помислим на твоју

медитеранску душу, коју сам чини ми се поново осетио...

Исто такво мекано и медитеранско тело моје некадашње

М. М. ко зна шта би се још могло урадити с њим?

Немам појма. Мучиш ме. Зафркаваш. Збогом. Желим да

те љубим. С.“

П. С. Писмо је послато из Београда 10. јуна 1987. у Кра-

гујевац на адресу Економске школе, наравно, коверат је

отваран пре него што сам га затекла на великом профе-

сорском столу у зборници. Знала сам и ко га је отварао, али сам прећутала ружни гест несимпатичног наставника

географије, који је у школу стигао после политичког краха

у локалном надметању персоналних утицајности.

Параскаведекатриафобија

Сујеверје и бојазан од броја 13 (трискаидекафобија) има уде-

ла и у речи параскаведекатриафобија која укључује нераз-

умни страх од тога да ће нам се на петак 13. догодити нешто

лоше. Објашњење ове речи повезано је с догађајем из 14. века

када је француски краљ Филип IV осудио због јереси витеш-

ки ред темплара и спалио на ломачи на петак 13. О томе како

је петак 13. дошао на зао глас постоји неколико теорија.

150

Л е к с и к о н п о з н и

За једну је заслужан историчар Доналд Доси, који верује

да је страх од броја 13 настао у Норвешкој из једног народ-

ног мита. Наиме, 12 богова је у Валхали имало вечеру и за-

баву, а на њу је изненада дошао 13. незвани гост, зао и лош

човек Локи. Током забаве Локи се забављати наносећи зло

другима. Посредовао је да Ходер ‒ слепи бог таме стрели-

цом, чији је врх премазан имелом, погоди бога весеља и

задовољства прекрасног Балдера. Балдер је умро, а земљу

је обавила тама. Од тог тренутка број 13 се сматра кобним

и злослутним. За разлику од припадника западне цивили-

зације, далекоисточни свет има сличан однос према броју

четири и четрнаест. Нигде у Пекингу нећете видети да у

лифтовима постоје ознаке за четврти и четрнаести спрат.

Персонална географија

Позни лексикон прожет је суматраистичком чежњом оних

што су напустили завичај на кратко, или заувијек, и от-

пловили за сновима. Ако је подстицај у персоналној гео-

графији, онда сам срећна што сам живјела, школовала се и

радила у различитим срединама и изабраним мјестима. Ко

год буде читао књигу Урамљена љетовања, посебно мис-

лим на аутентичне Петровчане и Паштровиће из Светог

Стефана, Милочера и Бечића ‒ осјетиће ону носталгичну

емоцију и отворити своју породичну шкатулу над понуђе-

ним материјалом. Сјетиће се како су стари одлазили у Ца-

риград, Америку и Аустралију, јер је живот био више него

скроман, док се нису отвориле љетовалишне понуде.

Било је неопходно освијетлити културну историју Пе-

тровца, посебно између два свјетска рата, јер је у Паштро-

вићима његован фини грађански дух и посвећеност очу-

вању традиције и лијепих колективних особина. Природне

151

Мила Медиговић Стефановић

љепоте привлачиле су многе намјернике и случајне госте.

„Море је овђе вазда плаво, стијена црвено бијела, а макија

угасно зелена, са ту и тамо блиједим одсјајем маслине. Ове

боје, од којих свака за себе покрива велику површину, дају

крајолику изглед велике и једноставне љепоте. Тешко је

ока одвојит. Путева нема него тек по која стаза што се и не

види од дивљих шипкова и макије.“ Прелијеп амбијент, а

тежак живот.

Чини се да нема паштровске фамеље која није стала у

неки од рамова књиге Урамљена љетовања. Расплиће ово

штиво клупко тема у временском слиједу с почетка 20. вије-

ка па до његовог краја. Разумљиво је да се у завичајну потку

упреда специфично ткање ауторке и позиције сваког новог

станишта и мјеста обитавања. Поетика простора је чудо-

вишна и кад се ослонимо на Башлара, теоретичара поетске

маште, онда је невјероватно како вам постане блиско нечије

друго искуство на острвима завичајног архипелага. Дора

Пилковић, крагујевачка професорка и песникиња – родом

са Сушака, ослушкујући „Вал слани на петровачком жалу“, пише 1931. у Гласу Шумадије о Петровцу и гостољубивим

мјештанима, а онда, упознавши Крагујевац, Дору, Слобу Па-

вићевића, дивне људе и прелијепе предјеле, заволите житно

шумадијско море и живите стварност од љубави и људско-

сти. Зло и недаће потиснете пред пожељним искуством до-

бродошлице. Срце вам је у завичају, а посао и каријера негдје

другдје. Распетост између завичаја и неких нових даљина

полако се губи на таласима Јадранског и Шумадијског мора

и поред Велике Мораве. Нове боје снова налазите у непо-

знатом, али блиском простору топофилије.

Између корица налазимо и нову осјетљивост генерације

која је искусила Први свјетски рат и стварање Краљеви-

не Југославије. Године после погубног рата нису донијеле

152

Л е к с и к о н п о з н и

благостање, али се туризам као економска перспектива

нашао у свим плановима развоја. Томе су студентске коло-

није највише допринијеле, изложба и монографија сабра-

ле су искуство студентских генерација које су љетовале у

Паштровићима. Студенти су развили заставу међусобног

другарства и пријатељства према мјештанима, уједињени

на пјешчаним плажама паштровске обале. Риједак примјер

оданости према Петровцу имао је своју вишедеценијску

узлазну путању. Ако су у почетку студенти као „првијенци

туризма“ откривали љепоте приморског амбијента и вези-

вали се за море и плаже, касније су проналазили идеолошке

истомишљенике међу паштровским подмлатком. Од 1935.

феријалци су организованије приређивали забавне вечери

на тераси – колоније - куће Тома Зеновића, а те приредбе су

биле обојене политичким порукама. Студенти су свирали

на својим гитарама и другим инструментима, припремали

краће драмске програме када су испољавали прикривени

бунт, а зидне и ријетке шапирографисане новине имале су

сатиричне фрагменте љетовалишног живота. Када је почео

рат престале су све форме распуста и љетње сезоне. Цје-

локупно становништво, посебно млади, прикључили су се

устанку и учествовали у Народноослободилачкој борби.

Тај отпор фашизму могао би да буде најбоља препорука и

бренд за цијели свијет. Ријетке су туристичке дестинације

са таквом историјом антифашизма, а књига Урамљена ље-

товања још једном је нагласила и те карактеристике изван-

редног краја, какво је Паштровско приморје!

Писање

Записивати насумце, или по диктату душе, небитно је за

коначну верзију текста. Прибегавање интертекстуалности

153

Мила Медиговић Стефановић

и пачворк записима, може допринети побољшању написа-

ног. Писање је активно супротстављање самоћи и тишини, бег од буке коју смо, колико јуче, много волели. Ипак, данас

када има више писаца него читалаца, знам поуздано да сам

највернији читалац сопствене литерарне таштине. Током

свог читалачког искуства стекла сам праксу да изаберем

еестетске вредности међу књижевним делима. Данас је све

измењено, популистичка забава променила је културне

трендове и одвела многе у тривијалне токове. Сведоци

смо инфлације књига за једнократну употребу; њихово

штампање на јефтиној хартији и у лошем повезу унапред

указује на циљану публику и читаоце.

Пљевља

(промоција 12. новембра 2012)

Одлазак на промоцију тетралогије Радомира Ивановић, по-

средством Зорице Јестровић ‒ моје колегинице и пријатељи-

це са магистарских студија, догађај је најављиван крајем је-

сени. Није ми се ишло у Пљевља из неких интимних разлога.

Мама је период породичног живота у том граду описивала

као најгори. Отац се у оквирима своје службе ангажовао на

проналажењу присталица четништва, чији је предводник, чувени Мацола, заклао мајку великог и омиљеног глумца

Михаила Мише Јанкетића. У Пљевљима је у другој години

умрла моја млађа сестра Наташа, а ја сам била стално бо-

лешљива, док ме нису излијечили тада тешко доступним

пенцилинима. Рођењем моје сестре Слободанке повратила

се радост у породици, мада су сви очекивали мушког по-

томка. Брат Марко се родио касније у приморском Бару.

Породичне догађаје одмотавала сам током пута од Бео-

града до Пријепоља брзим возом, који ту релацију прелази

154

Л е к с и к о н п о з н и

за шест сати, колико је некада трајало путовање на најваж-

нијој прузи од Београд до Бара. Пролазећи знаном трасом, станицама моје младости, низали су се призори штација и

блиских људи који су живјели у мјестима поред пруге, а са

којима сам била пријатељ, али, нажалост, њих нема. Остале

су емоције на прохујала времена и неповратне љубави.

Кад стигосмо у Пријепоље сачекала нас је Зора Јестровић, организатор, медијатор и промотер гостовања академика

Радомира Владовог Ивановића. Путовали смо од Пријепоља

до Пљеваља кроз изванредне планинске призоре. По дола-

ску смјестисмо се у мали приватни Хотел „Оаза“. Наша Зора, заштитница и изузетно створење, окретна, предузимљива и

драга, дошла је колима по нас и одвела у Гимназију. Свечана

сала пљеваљске Гимназији испуни се финим свијетом, би-

раних грађана, професора и ученика. Зора је увела публику

у пројекат Четири стране свјетске књижевности, умјешно

и емотивно, указујући да је пред нама пробрана и учена

публика. Најавила нас је као посебне госте, истичући књи-

жевне заслуге академика Ивановића, а потом и нас двоје

говорника, Миша Зечевића и моје.

Атмосфера тог окупљања била је изванредна, прожи-

мало нас је осјећање испуњености. Публика и ми са друге

стране, у неком лијепом и чудесном садејству књижевних

чињеница и појединачних естетских доживљаја. Реакције

на музички наступ талентоване ученице, наше књижев-

но-критичке експликације и Радомирово слово прихваће-

ни су ван свих очекивања. Посматрала сам публику док

су говорили Зора, Миша и Радомир, међу њима је била и

Јелица Ета – брижни пратилац супругових књижевних

наступа.

Као да је свака изговорена ријеч и одсвирана нота по-

гађала најтананије пориве присутних, нека врста флуида

155

Мила Медиговић Стефановић

обавијала нас је подједнако у заједничком доживљају

представљања књига. Препознавала сам сопствене ре-

акције на некадашња гостовања мени драгих писаца и

других умјетничких стваралаца у крагујевачкој Народној

библиотеци. Кад се завршио официјелни дио, пријатељ-

ски су нас поздрављали, реагујући искрено, без фор-

малности и уобичајеног позерства приврженика писане

ријечи. Те вечери сусрели смо се са правим познаваоцима

литературе.

У једном тренутку општинска званичница ме упита да

ли сам можда неки род Марку Медиговићу. Потврђујући

то и рекавши да ми је брат преминуо новембра 2000. годи-

не, одједном другачије емоције и присјећања с кнедлама у

грлу. Причала је када су пристигли у Титоград – због сту-

дија на Економском факултету, нашли су пребивалиште

у стану мог великодушног и доброг брата у улици Вука

Караџића и ту боравили док се нису преселили у Дом

студената. Емотивне реакције и присјећања обиљежиле су

боравак у Пљевљима – једном од острва мог биографског

архипелага.

Подсјетници

Исписани блокчићи – мали и велики, агенде, биљежнице, папирићи разних боја, распоређени по столовима, залије-

пљени на видљивим мјестима и уложени у преграде ташни

под ознаком „важно“, неизоставно прате наше дане. Под

старост се интензивније допуњавају и прeлиставају сва-

кодневно и по неколико пута, сигурности ради. Деси се

да запишемо ‒ Позвати Зорку, али, мајчин сине, сјутрадан

заборавиш због чега да зовеш своју пријатељицу. Записано

нас подсјети на неке обавезе, послове, сусрете, ангажовања

156

Л е к с и к о н п о з н и

и важна мјеста нашег постојања. Записи су различити, по-

пут ових из 2012:

‒ 22. априла 2012. умро је мој пријатељ Арсен Ђуровић, по рођењу Которанин, сахрањен 25. маја на новом Бежа-

нијском гробљу. Живио је у Крагујевцу и Београду; био

архивиста и професор историје на Филозофском факул-

тету у Београду. Спортски дух ‒ манифестован кроз многа

ватерполо такмичења, водио га је од ране младости до се-

ниорских дана. Оснивач је студентског спортског друштва

„Младост“ на Филозофском факултету.

О Арсену постоје емотивни записи, издвајам следећи:

„Ретки су професори који се озаре када им студент уђе

у кабинет. И ретки су студенти који се са осмехом сећају

свог професора. Арсен Ђуровић, професор Филозофског

факултета у Београду, један је од најомиљенијих; иако је

преминуо пре неколико година, у његову част, колеге и

студенти организују меморијални турнир сваке године...“.

‒ 3. мај 2012. објављена књига о Шолохову и текст у Глас-

нику ЦАНУ академика Радомира В. Ивановића; Пожари

Завијају ватрогасне сирене, увек се стресем, где ли је, шта је

разлог? А онда и безгласни одговори и претпоставке. Нека

старија госпођа је опет заборавила да искључи шпорет пре

него што је хтела...? Шта је хтела? Да одгледа епизоду своје

омиљене теленовеле, да још једном види детаље ријалити

програма – треба разменити утиске понижавајућих епи-

зода, које држи заинтересоване сву ноћ будне – са прија-

тељицама, продавачицом новина и тако проговорити да

се не слепе усне због ћутања и унутрашњих монолога.

Несаница ме понекад испровоцира да погледам суседне

157

Мила Медиговић Стефановић

прозоре самачких солитера (изграђени у социјализму за

запослене самце – а данас у њима живе породице у целих

16 км² ‒ још ако је склопљен брак са неким ко је откупио

сличан стан – е то су две стамбене јединице; у једној се

спава а у другој кува, храни и по жељи осамљује. Неми-

новно је да такве ноћобдије стигне умор, мора се откуњати

неки минут, а онда „здраво дико“, оста шпорет укључен, а на њему шерпа, лонац... Ватрогасна кола стижу, изгоре

стан и што је најгоре пожар се прошири, сви испод и изнад

страдају. Доњи станови због воде из ватрогасних шмркова, горњи буду захваћени ватром.

Сутрадан у ударним вестима, изгорела „старија жена

у стану“, „пожар у солитеру“, „драма на ...“ и слично; на-

равно првенства извештавања припада жутој штампи и

популарним розим телевизијама. Саосећам с породицама, деца у иностранству, родбина у неким непроходним или

проходним напуштеним забитима далеко од Београда.

Призори приморских пожара су најстрашнији догађаји

током лета. Неколико летњих година непажња, или намер-

но подметање ватре, случајно бачен опушак, проузрокују

еколошке катастрофе, угрожавају људе, биљке и животиње.

Порез

Чувамо неку стару гардеробу, „Мура“, „Астибо“, „На-

пријед“... То су били репрезентативне конфекцијске куће.

И под старе дане, то изгледа као ново. На промоцији књи-

ге Бранке Драгосавац Дечја одељења Библиотеке града

Београда – међу окупљеним библиотекарима, биле су и

ветеранке – проф. др Десанка Стаматовић и моја мален-

кост. Сутрадан, у Библиотеци на Правном факултету у

Београду – коментари Бранкиних о присутним гостима.

158

Л е к с и к о н п о з н и

Комплимент о мом стилском облачењу скоро ме засмејао –

како сам изгледала ин у сакоу старом две деценије. Мода се

враћа, било ми је непријатно да лицитирам старост одев-

ног комплета, али сам то накнадно истакла.

Хладно фебруарско јутро натера ме да обучем неку одав-

но добијену крзнену јакну, како бих купила нешто што ми

је зафалило током спремања ручка. Завучем руке у џепове, а

тамо рачун Пореског одељења Градске управе за економику

и финансије Крагујевца ‒ порез на крагујевачки стан бр. 66.

у Лепеничког булевара 3/13 за први квартал 2008. Сачувах

то као важан документ о животу дугом преко три деценије

(1976-2008) у граду моје младости – не знам само коме ће

значити ти папирни остаци мог негдашњег живота?!

Прес клипинг (енгл. Press clipping - сецкање штампе) је

сервис који свакодневно, уз накнаду, прегледа различи-

те медије и при томе издваја чланке који су интересантни

или од важности за његове кориснике.

Различите организације овај тип сервиса користе као

основни алат за праћење објава својих саопштења за јав-

ност у различитим медијима, као једну од активности од-

носа с јавношћу. Некада су особе, које раде у прес клипингу, буквално користиле маказе и исецале чланке о темама за

које су клијенти заинтересовани. Данас се користе скене-

ри а информације се достављају интернетом.

Некада су особе, које раде у прес клипингу, буквално

користиле маказе и исецале чланке о темама за које су

клијенти заинтересовани. Данас се користе скенери а ин-

формације се достављају интернетом. То је нарочито добро

за велике системе где се већи број руководилаца на раз-

личитим локацијама, брзо и ефикасно, обавештава „шта

штампа штампа“?

159

Мила Медиговић Стефановић

У последње време све су актуелнији интернет прес

клипинг сервиси преко којих се могу пратити различите

врсте интернет медија. Први клипинг интернет страница

и друштвених мрежа, који се појавио на тржишту Србије, је услуга агенције Kliping под називом Cyber Kliping.

Ратови

„Под ројем авиона у високом лету јели смо лубенице, док

су бомбе падале на Београд. Гледали смо како се у даљини

диже дим. У башти је било спарно и тражили смо да ски-

немо кошуље. Лубеница је пуцкетала под великим ножем

док ју је мајка секла. Чули смо још нешто и помислили да

је грмљавина. Али, када смо погледали увис, небо је било

плаво, без иједног облачка.

Једном је моја мајка чула неког човека како преклиње

свој живот. Сећа се звезда и тамних обриса дрвећа дуж

пута којим су бежали пред аустријском војском у спорој

волујској запрези. „Човек у шуми звучао је ужасно упла-

шено“, каже. Кола су наставила пут. Нико није ни зуцнуо.

Ускоро се зачуо хук реке коју је требало да пређу...

... На железничким шинама лежао је скупоцен кофер, али су се сви плашили да му се приближе. Крали су шљиве

то поподне, на делу пруге оивиченом воћњацима, далеко

од било које станице. Кофер је, сећа се она, био сав обле-

пљен шареним етикетама, вероватно чувених светских хо-

тела и прекоокеанских превозника. За време рата, дакако, сви су већ чули да постоје и оне специјалне бомбе, у виду

играчака, налив-пера, фудбалских лопти, егзотичних пти-

ца… што да не и кофера. Због тога га нису ни дирнули.“

(Чарлс Симић).

160

Л е к с и к о н п о з н и

Резервација

Тражња за тривијалним књигама траје од кад нам се рас-

климала животна вредносна лествица. Беше то време

помаме за серијом и књигом Касандра. Венецуеланска

теленовела, продукцијске куће РЦТВ снимана је почетком

последње деценије двадесетог века, а у Србији је при-

казивана током 1997. Читатељке Народне библиотеке у

Крагујевцу тражиле су ту књигу непрекидно. Наравно, по-

тражња енормна, библиотекарке не могу да позајме књиге

којих нема, траже да се набави, одупирем се и на крају се

досетим. Сакупљаћемо резервације за наручену књигу.

Прикупили смо добру своту, купили већи број примерака, нисмо то инвентарисали и обрађивали по узусима струке, већ евидентирали у неку помоћну свеску и задовољили

захтеве. Накупило се пара од резервација толико да смо

могли набавити и сериозније књиге.

Пелцер резервације убрзо се примио у свим јавним

библиотекама по Србији, а траје и данас. Касандра је

заборављена, али су је сменили слични приземни ТВ и

књижарски садржаји. Те књиге – тривијалног литерарног

проседеа и опреме похабају се брзо и заврше као стари

папир (ђубре). У том циклусу штампања и коришћења

треш књига коначан исход је папирно ђубре. Прерађени

папир служи да би се на њему штампале „изазовне“ књиге

разних старлета и тзв. уметница, а понекад и сумњивих

бизнисмена (њихов прљави новац испира се „донацијама“

и прикривеном подршком режиму). Треш је наша живућа

стварност која доминира квази културним пољима, агре-

сивно потискујући трајне вриједности, остаје наша упита-

ност над беспризорном комерцијализацијом и манипула-

цијом, погубном за будуће генерације.

161

Мила Медиговић Стефановић

Реторика

Увек сам уживала у друштву беседника, тек у зрелом добу

схватила сам колико међу њима има вештих оратора, али

и речитих обмањивача. Основе историје реторике треба да

знају старији, али и подмладак:

У демократским друштвима Старе Грчке и Рима разви-

ла се посебна пракса, беседништво: вештина уверавања и

наговора речима. Реторика, дисциплина која је имала ре-

торство за предмет изучавања, развила се до највишег сте-

пена. Два услова за развој реторике била су посебно важна: постојање демократских односа у друштву и непосредна

комуникација говорника и слушалаца. У грчкој колонији

Сицилији, након победе демократије (око 485. старе ере) јавили су се први учитељи беседништва, реторичари, Ко-

ракс и његов ученик Тисија.

Кораксова реторика заснивала се на три става: бесед-

ништво је вештина уверавања, главно средство бесед-

ништва је оснаживање истине разлозима вероватности и

солидна аргументација и распоред чињеница. Коракс је не-

говао два беседничка жанра: судску и политичку беседу. За

ту врсту беседа био је значајан распоред грађе и усклађи-

вање аргумената који ће се касније назвати dispositio.

Тисије је више пажње посвећивао украшавању говора

него распореду аргумената, што значи да је био представ-

ник друге оријентације, а из његових Упутстава у бесед-

ништво Платон ће одабрати место у дијалошком тексту

Федар. Напредак у развоју реторике учинио је Горгија, уводећи свечану беседу. Посебну пажњу посвећивао је

елоквенцији – стилизацији говора.

Аристотелова Реторика у три књиге представља део

његовог филозофског система. Доследно свом систему

162

Л е к с и к о н п о з н и

поимања беседништва као могуће стварности Аристотел

је, у Реторици створио интересантну концепцију бесед-

ништва. По тој концепцији успех једне беседе зависи од

три основна чиниоца: од етоса (тј. говорника), од логоса

(самог говора) и од патоса (од осећања).

Римска реторика се непосредно надовезује на стару

грчку реторику. У теоријским списима која су расправља-

ла о књижевности издвајају се делови везани за реторику.

Таква места могу се наћи у Хорацијевој Посланици Пизо-

нима и аналитичким пасажима у Квинтилијановој Обу-

ци беседника. Значајно дело, пре Цицерона је Херенијева

реторика. Она представља уџбеник за реторе, посебно, систематизацијом појмова и делова ораторских вештина.

Прва Херонијева подела односи се на пет задатака говор-

ника: inventio (проналажење истинитог или вероватног

садржаја говорника), dispositio (распоред грађе), elocutio (стил или приказивање), memoria (запамћивање) и actio –

pronunciatio (излагање пред публиком). Ова подела остала

је непромењена и у савременом поимању ораторства.

Друга подела односи се на делове говора у оквиру рас-

пореда грађе (dispositio): exordium – увод, narratio (прика-

зивање чињеница), divisio – partitio (утврђивање спорне

тачке излагања и онога што говорник хоће да докаже), confirmatio (излагање разлога), confutio (оповргавање раз-

лога противника) и conclusio (крај беседе).

Цицерон је најзначајнији говорник Старог Рима.

Прихватио је Аристотелове одреднице реторичких прави-

ла (етос, логос и патос), али је највећу пажњу посветио ето-

су‒говорнику. Добар говорник се постаје не само знањем

реторских правила, већ и широким хуманистичким обра-

зовањем. Његово дело О оратору у први план поставља

обдареност и карактер говорника. Извор уметничког

163

Мила Медиговић Стефановић

– беседничког Цицерон је тражио више у ствараоцу него

у самој вештини. Према тим интенцијама говорника Ци-

церон је разврставао стилове на: једноставни, средњи и

жестоки стил.

Квинтилијан (I век н. е) познат је по свом делу Обука бе-

седника у дванаест књига. Разрађује Аристотелово начела

у делу које се односи на говорника – етос. Обука беседника

је врста реторичке педагогије, код нас је преведена у дело-

вима 1967.

Рођендани

Време рођења, давање имена и неке друге пратеће окол-

ности сваког појединца – умногоме су зависиле од исто-

ријских чињеница битних у друштвеном ходограму. Ро-

дила сам се на католичи Божић или на Светог Спиридона

крајем 1948. године. Та година је обиљежила наше и животе

родитеља. Мојој ранопреминулој сестрици наденуше име

Наташа – име које није било пожељно у вријеме Инфорби-

роа. Мамин отац Ђуро Прља је у дописницама зету (мом

оцу) ‒ пишући о фамилији кћерке Марије која је тада била

у Титограду, „прекрстио“ Наташу у Мала или Натка. Руско

име Наташа тада се избјегавало у ословљавању.

После много деценија нађох неке литерарне коинциден-

ције о дану пред моје рођење у књизи Горана Марковића

Београдски трио: грађа за роман (Београд: Лагуна, 2018).

У време резолуције Информбироа, крајем 40-их година

XX века, један од службеника Британске амбасаде у Београду

и главни јунак ове књиге је неформална личност и непред-

видљиви дипломата, писац Лоренс Дарел. Он се упушта у

авантуру са женом високог руководиоца, који завршава на

Голом отоку. Кадa и његова жена доживи ту судбину, Дарел

164

Л е к с и к о н п о з н и

ће учинити све да је спаси. С референцама на Александријски

квартет, Марковић исписује повест о љубавном троуглу у

послератном Београду. Сивило југословенске свакодневице

у епохи Хладног рата приказано је очима странца. Роман

је компонован монтажом докумената, писама, дневника, Дарелових извештаја Форин офису, реферата логорских ру-

ководилаца централи Удбе, преписки британских диплома-

та, дешифрованих депеша, службених записника и других

сведочанстава. Драгица Васиљевић – новинар приправник

у логору Рамски рит, пише писмо ’непознатом примаоцу῾

24. децембра 1948. уочи дана мог рођења на другом крају

ондашње Југославије..

„Лоренс је остао да спава код мене упркос чињеници да

је данас католичко Бадње вече. Не знам како да ово прот-

умачим. Претпостављам да га његова жена чекала за вече-

ром и да ће он тешко објаснити где је био и шта је ноћас

радио.

Међу нама отпочетка постоји прећутани договор да се

ради само о сексу, а не неким дубљим осећањима. Он је

чак рекао: ’Користимо једно друго као секире којима ћемо

посећи оне које заиста волимо.῾ Ја не могу да се ослободим

страшног осећања кривице. Поново сам почела да плачем.

Рекла сам како ми је страшно што у овом тренутку чак ни

не знам где је мој Бора. Што не могу да му напишем писмо.

На то ми је казао: ’Жена увек пише најбоља љубавна писма

човеку којег издаје.῾ То ме, наравно, још више растужило. Ко-

начно сам схватила да сам лоша особа, неко ко је преиспољно

покварен. Он је на то додао како је филозоф Демонакс рекао:

’Нико не жели да буде зао῾. Шта ја имам од тог филозофа?! Да

ли ће ме спасти осећање да сам издајник љубави?

Пред зору је затражио моју фотографију. Било је не-

обично, с обзиром на чињеницу да у наш однос нисмо

165

Мила Медиговић Стефановић

мешали осећања. Изабрао је једну сасвим малу, за личну

карту. То је било још чудније, на тој слици изгледам пот-

пуно незаинтересована за свет око себе. Можда он мене

тако види?“

Рукохвати

У детињству и младости нисмо обраћали пажњу на ру-

кохвате којима смо се пели или истрчавали – преска-

чући, понекад, два или више степеника, да би сишли са

наших спратова сна и реалности. Рукохвати су сенио-

рима неопходни за придржавање при напорном и преко

потребном изласку из пребивалишта. Некад витални ар-

хитекти-пројектанти комплекса бројних вишеспратница

конструисали су по неколико улазних степеника, тако да

увек мораш да се пењеш или, користећи рукохват, сиђеш.

У тим становима данас живи много старијег света који –

на радост Пензионог фонда – умиру брзо, али на жалост

мањег постотка младих фамилије које се издржавају од

примања баба и деда.

Цитат „Упутства за пењање уз степенице“ из Кортасаро-

вог Приручника за певање и плакање је добро упутство кад

кренемо некуда. „Степеницама се пење унапред, јер уназад

би било врло неугодно. Природан став је стојећи, руке сло-

бодно опуштене, глава усправна иако не толико да очи не

виде следећи степеник, дише се споро и правилно. пењање

уз степенике почиње дизањем доњег десног дела тела, скоро

редовно умотаног у кожу или антилоп, и који са изузецима, тачно стаје на степеник. Поставивши на први степеник по-

менути део, који ћемо скраћено звати нога, подиже се исто-

ветни део леве стране(такође звани нога, али ову не треба

бркати са мало пре поменутом ногом), и подигавши ову у

166

Л е к с и к о н п о з н и

висини ноге, помера се док се не постави на други степеник; тако да док на овом степенику почива нога, на првом се на-

лази нога. (Првих пар степеника увек су најтежи, док се не

постигне неопходна усклађеност покрета... Пазите нарочи-

то да не подигнете у исто време ногу и ногу).“

Сајам

Сајам књига у Београду је главни догађај везан за мој књиш-

ки живот и вјечну неутаживу жељу да купим и прочитам

мноштво књига, а то ме пратило од детињства, током сту-

дирања а и сада. На Сајам одлазим другог дана, обилазим

штандове када нема много посетилаца: ђака са обавезним

сајамским пљескавицама, познатих библиотекара, полити-

чара и заљубљеника у тривијални живот и сличну лите-

ратуру. Волим штандове „Архипелага“, „Clia“, „Геопоетике“, Академске књиге, „HERAedu“, хрватских, црногорских и

бројних библиотечких издавача. Али, последњих година

атрактивност озбиљне литература уништила је треш и

тривијална књижевност, па Сајам личи на ВАШАР.

Плачући сам отишла на промоцију Културне историје

Паштровића у салу „Васко Попа“ 25. октобра 2018. Док сам

се пробијала кроз гомиле ђака – београдских и пристиглих

из унутрашњости, заустави ме група девојчица упитавши

да ли знам где је Кијина промоција у неверици упитах ко

је та „списатељица“, умало се нисам онесвестила сазнавши

да је у питању ријалити „звезда“ и певачица. Да ли је то

могуће? Могуће је, сјутрадан је жута штампа подробно

известила о том догађају – вашар је ипак вашар. (Читај-

те нашу бруку на сајту преузетом 26. октобра 2018: http://

www.novosti.rs/vesti/scena.147.html:756932-Kija-Kockar-Ja-sam-pevacica-a-ne-knjizevnica.)

167

Мила Медиговић Стефановић

Самоћа

„Цртам овде свој портрет. Углавном је то лик Жалосне

Сове. Имам израз лица на самој ивици плача, дабоме –

плача без суза, помало окамењен, застао из страха да не

заврши у патетичним ридањима и уздисајима. Моје лице

је налик на неког коме сунце заслепљује очи, па му кап-

ци увек стоје полузатворени (или полуотворени). Нећете

бити у криву ако вам се учини да је плачан израз мог лица

мамац за туђа сажаљења. Имам поглед оног ко се усред-

средио на посматрање само њему видљиве микрочестице

на длану; поглед који прозире и презире, али недовољно

надмен и охол да би ми раширио зенице. Може бити да

је то поглед који поуздано зна шта ће угледати, али је за-

држао извесну дозу љубопитљивости не би ли се додатно

уверио у веродостојност оног што очекује. Као да у себи

убијам последње трагове ишчекивања спаса који би дола-

зио споља, а не изнутра, одакле једино и може. Или је овде

реч о погледу чији је сопственик гладан љубави?

У мени још увек постоји стидљива вера како негде

мора да постоји љубав без придева; гола, тврда, нео-

сетљива на наплавине љубоморе, зависти, потребе за

доминацијом, љубав која траје без стратегије и плана, а

то значи љубав без описа и фабуле, сила која сама себе

храни и покреће. Одржавам тај пламичак, знајући да

равнодушност претходи смрти. Знам, јер сам је неколи-

ко пута осетио. Отуда разумем како природа или Творац

управо равнодушношћу припрема човека на одлазак, на нестанак. Ранодушан човек се не боји ничега и ни-

кога. Поготово се не боји смрти и умирања. А такви су

најопаснији.“ (Мирко Демић, „FUGA MELANHOLICA“, Београдски књижевни часопис, бр. 38, пролеће 2015.) 168

Л е к с и к о н п о з н и

Светионици далеких и мојих мора

Светионици, усамљене и тајанствене грађевине, подигну-

те на стенама, обавијене маглом, у загрљају таласа, пркосе

олујним ветровима, одолевају зубу времена и голицају

машту. Упућени знају колико су светионици важни за по-

морску и речну навигацију. Већ у старом веку постављали

су на видљивим местима дуж у медитеранских лука ос-

ветљења или ломаче, да би у ноћним условима усмеравали

бродове. Највиши светионик, који је био висок око 50 ме-

тара, изграђен је око 280. п. н. е. у Птоломејском краљевству

на полуострву Фарос, непосредно испред египатског града

Александрије. Александријски светионик направио је грч-

ки архитекта Сострат и данас предстваља једно од седам

чуда свијета... Испред Александрије се налазило острвце

Фарос које је спојено лукобраном с копном и тако у рељеф

уписан као полуострво. Јак земљотрес га је уништио 1375.

године, али идеја о обнављању светионика се континуира-

но разматра као важан сегмент медитеранске мапе.

Интересантан је француски „краљ светионик“ или

„светионик краљева“ (Cordouan). Налази се седам киломе-

тара од копна у близини ушћа реке Жиронде у Атлантски

океан. Висок је 68 метара и заузима десето место највиших

традиционалних светских светионика. Изградња је запо-

чета 1584. а завршена 1611. године. Ово ренесансно ремек

дело осмислио је архитекта Луј де Фокс и у духу времена

пројектовао краљевски апартман на другом спрату; на

трећем спрату направио је куполу са мозаицима, али је то

утицало и на стабилност грађевине. Конструкција светио-

ника ојачана је крајем 18. века и продужена за 30 метара.

Обновљен је половином 19. века а 1862. проглашен споме-

ником културе за време владавине Наполеона III а тада

169

Мила Медиговић Стефановић

је историјским спомеником проглашен и Нотр Дам. Све-

тионик као појам тематизован је у бројним литерарним

делима, али размреженост и особености побудили су мој

приморски видокруг да се упутим у стручнију литературу

која у себи има те скривене поетске лантерне.

Светионици се користе за означавање опасне обале, опасних плићака и гребена, улаза у луке при речној, мор-

ској и ваздушној навигацији. Некад бројни оперативни

светионици замењени су модерним електронским навига-

цијским усмерењима...

Сваки светионик има своју карактеристичну и сталну

боју светла — бела, црвена или зелена, прецизан временски

след трајања таме и светла, тако да поморци могу сигурно ут-

врдити с којег светионика или знака долазисигнал. Локација

и карактеристике светионика су уцртане у поморске карте.

Најмоћнији светионици који су били постављени на високе

торњеве имали су домет до 50км. С већим светионицима

управљају светионичари који живе у светионику или њего-

вој близини. Многи светионици изграђени су на усамљеним

острвима и неприступачним хридима. Данас светионике

замењују савремени навигацијски уређаји, који уз помоћ са-

телитских домета обезбеђују сигурнију пловидбу.

Прелиставајући Поморски годишњак из 1933. наишла

сам на Попис поморских светионика, фењера и знакова дуж

пловидбеног правца Јадранске обале; од Сушака до Улциња

наведено је 384 назива. Побројане су географске ширине и

дужине, карактеристике светла, опис светионика, фењера

или знака (врста и промер расветне справе, врста и јакост

светла у децималама свећа, година постављења и задње

преуређење) и примедбе. Од Оштрог рта до Улциња има

35 сигнално-светлосних ознака и то су: Оштри рт, острво

Мамула, лука Херцегнови, Мељине, Зеленика, Ђеновићи, 170

Л е к с и к о н п о з н и

Баошић, Тиват – седам сектора светлосних ознака, Око

(Бијела), Бијела гат, Света Неђеља – рт на лево од улаза

у Вериге, Опатово рт – на десно од улаза у Вериге, Турка

рт – теснац, Морињ Бока Которска, Рисан лука, Пераст

лука, Св. Стасије – Доброта, Столив пристаниште, Прчањ

пристаниште, Прчањ рт, Св. Матија – Доброта, Муо – гат

код Котора, Котор лука, Будва лука, Будва плићина, Св.

Никола – острво код Будве, Волуица – рт у Бару, Бар лука, Мендерс – рт Валданос и Улцињ лука.

Занимљиво је да је у Поморски годишњак уписан и по-

морски гигант „Зетска пловидба а. д. – Цетиње“, утемељена

1920. године. Управни одбор чинили су: председник Лале

Н. Зубер, потпредседник Спасоје Пилетић и чланови – Иво

Бараћ, Рудолф Ђинио, Славко Сиришћевић, Крсто Пејо-

вић и Никола Вероне. Надзорни одбор био је састављен од

председника Сава Милутиновића, и чланова: Гарва Ђур-

ковић, Николе Почека, Божидара Радановића и капетана

Ива Збутеге. Бродови Зетске пловидбе били су: „Албанија“

(саграђена1909. године), „Бистрица“ (1905), „Бојана“ (1904),

„Цетиње“ (1903), „Дрина“ (1898), „Херцегнови“ (1897), „Мо-

рава (1898), „Ситница“ (1900), „Скендербег“ (1916), „Сузу-

ки“ – јахта (1877) и брод „Зета“ саграђен 1912. године.

Постоје и речни светионици. На месту где се Тамиш ули-

ва у Дунав код Панчева уздижу се две уникатне куле све-

тиљке подигнуте 1909. Зидане су од жуте цигле – конусне

основе обложене каменом. Светлећи оријентири служили

су бродовима водених путева Баната који су натоварени

житом, панчевачким пивом, свилом, сољу, дрвеном грађом

или другим теретом пловили ка Бечу.

Тајне светионика, историје настанка и трајања, изоло-

ваност њихових станара, биле су преокупација многих

књижевних дела.

171

Мила Медиговић Стефановић

Смрт

Palida mors aequo pulsat pede Pauperum tabernas, regumque tures. (Бледа смрт истом ногом походи сиротињске коли-

бе и краљевске дворце). Многи песници су опевали мо-

тив смрти у својим стиховима, много слова назидало је

високе куле неминовности животног пута. Бојана Стоја-

новић Пантовић у поезији Лекције о смрти евоцира ре-

гистар емоција поводом смрти, једну песму издвајам:

„У стању полуамнезије, свеснија него икад. Изненада, синапса дражи сећање до неиздрживих граница.

Ушла сам плашљиво у малу белу собу, добровољно

одиграла плес с иглом

и повела је на љубавни састанак, као свог сведока

погребника.

Ужурбани радници спремају ме за неповрат, обна-

жују тело

и појачавају радијус светла, што се шири као Сатур-

нов прстен.

Бешумни вапај распрострт је у гомилу сламе за ло-

мачу, из које

провирује једно расечено око. Коме припада ова рука

што

везана је за екран и дијаграм стрмих, искошених пла-

нинских

венаца срца и безгласних амбиса, таласа зачетих у

цевчици живота,

172

Л е к с и к о н п о з н и

кад се низ ждрело спуштају да падну у сан? Или те

силом

одржава живом, та насмешена пратиља изгладнела и

сама,

спуштајући сенку с ону страну откуцаја срца?“

(„Ишчекивање смрти“)

Пред сенкама смрти неопоходне су припреме. Жене

издвајају гардеробу (доњи веш, пригодне костиме), пишу

опоруке, увеличавају фотографију на којој себи пристојно

изгледају. Мој избор је кремирање, ближњи знају на које

гробље ће одложити последњи прах.

Покушавам да у читалачкој пракси изоставим књиге

где је смрт у главној улози. Присетих се песника Живод-

рага Живковића, необичног читаоца и „позајмљивача

књига“. Из сусрета са њим издвајам неке посебне, записане

у Крагујевачком читалишту (бр. 17. децембар 2002), по-

свећеном песнику поводом његове смрти:

„Чекала сам да Живодраг дође, он је прави индивиду-

ализовани читалац, прижељкивала сам разговор. Улазио

би онако скроман, знала сам да је свој закључани бицикл

ослонио на неки од стубова Градског дома. Повод за разго-

вор увек је била књига, изненади се једном видевши на мом

столу Музилове Есеје. Пожалих се како у Библиотеци нема

његовог дела Човек без својстава: „Знате то је књига XX

века, а ми је не поседујемо“. Замолих га да је купи негде код

уличних продаваца који сакупљају по ђубриштима бачене

књиге и откупљују личне библиотеке. Није прошло много

донео је оба тома Човека без својстава. У размени енергије

мишљења евоцирали смо лик умоболника Мусбригера

(убице обдареног од Бога свим знацима доброте). То гну-

шање препознајем у Живодраговој песми „Антистрофе о

173

Мила Медиговић Стефановић

антисвету“. Међу враћеним књигама била је двотомна Ан-

тропологија смрти Луја Венсанта Томе.

Није марио за свој изглед, у његовом пасошу се истица-

ла разбарушеност и сјај у очима. Становао је на Планети

поезије. Са собом је однео пртљаг помоћу кога се узносио

до граница чујности Еолске харфе и купао у подземном

мору Хадовог смарагдног рељефа. Гутао је књиге, у песма-

ма чезнуо за девојкама са Офелијиним комплексом, допи-

сивао се са својим књижевним изабраницима. Неговао је

сонет, хвалио се да је италијанском Друштву песника соне-

та послао своје Сутонске сонете“.

Трст

Клопарао је у досадном ритму експресни воз на релацији

Београд–Венеција, а премештање с ноге на ногу у препуном

ходнику другог разреда било је све друго осим ужитка. На

главни колодвор у Загребу воз је стигао око поноћи, пред

зору је прошао Љубљану, а у Сежани је био око седам ују-

тро. Пруга је затим настављала кроз Италију, према Вили

Опићини и Трсту, крајњем одредишту хиљада Југословена

те давне 1978. године.

Крај седамдесетих и почетак осамдесетих прошлог века

остаће запамћен као златно трговачко доба овог прелепог

италијанског града, коме је ововременски урбанистички

печат дала Хабзбуршка монархија – несрећни Максими-

лијан је одавде, из дворца Мирамаре, 1864. испловио по

мексичку круну, да би му је свега три године касније ски-

нули хици Хуарезових револуционара.

Управо поред чувеног дворца савија пруга, спуштајући

се на северни Јадран. На главној железничкој станици

Триесте ћентрале вагони се празне брзином светлости: 174

Л е к с и к о н п о з н и

сива река до тада уморних, неиспаваних људи наједном је

променила боју, прокључала и похрлила да размени дина-

ре и марке у лире, како би што пре започела „освајачки“

поход на бувљу пијацу Понте росо и остале дућане.

Статистика каже да су клијенти из тадашње велике, социјалистичке Југославије куповали 1977. и 1978. годи-

не код тршћанских џинсинара (чак се формирао посебан

израз „jeansinari“ за ову врсту трговаца) између 60.000 и

65.000 фармерица седмично! Или, више од три милиона

фармерица годишње!

На тршћанску џинс-грозницу, али и помаму за кафом

и још неким у СФРЈ дефицитарним артиклима – када је

тадашња савезна влада строго ограничила увоз највећег

броја производа широке потрошње – ових дана је подсе-

тила изложба „Понте росо / Сећања“ Удружења у култури

„Ћизероуно“ из Трста, у сарадњи са Центром за немате-

ријалну културу Истре и Етнографским музејом Истре и

Галеријом „Макина“ у Пули, која се у новосадској Галерији

„Рајко Мамузић“ може видети до 15. јануара ове године.

Изложба фотографија, видео-презентација, докумената

и различитог другог материјала из тог времена, прикупље-

них из архива и приватних колекција, чији су аутори Вен-

ди д’Еркуле, Масимилијано Шиоци и Нуша Аузер, била је у

октобру 2014. постављена у Пули, а годину раније у Трсту.

Није се у Трст долазило једино железницом. Гранични

друмски прелаз Фернетичи бивао је празницима и викен-

дом закрчен аутомобилима и аутобусима који су возили

организоване „туристичке туре“ из читаве СФРЈ. Исто

тако и прелаз Шкофије, јужно према Копру. До Копера на

словеначком језику, или Каподистрије на италијанском, из

Београда се такође могло стићи возом, а карта је била до-

ста јевтинија. Није укључивала међународну тарифу, због

175

Мила Медиговић Стефановић

које су се путници углавном шверцовали после Сежане.

Из Копра је аутобус преко границе ишао на сваки сат.

Јесте Понте росо, тај трг на ободу Канала Гранде, којег

пресеца Вија Рома, био епицентар свeколике трговине. Дес-

но од моста, на штандовима на платоу испред Националне

банке рада (БНЛ), продаване су фармерице мање звучних

марки, вијетнамке, шетланд-џемпери, дуксеви, мајице, ки-

шобрани на склапање... На комад, десетине комада, чак и у

пакетима, на кило. Цена је била бар троструко нижа од оне

која се могла добити препродајом у земљи. Лево од моста

биле су тезге с воћем, поврћем, тек уловљеном рибом...

Квалитетнији џинс робних марки „левис“, „ли“, „вран-

глер“, па и „супер рифле“ (који је пратила пошалица „ноге

као кифле“) куповао се у продавницама у Вија Рома, где се

на броју 18 налазио чувени „Ђовани“, као и околним ули-

цама Мацини, Макијавели, Валдириво... Овај „Ђовани“ пи-

сао се са једним латиничним „н“ и преводио се као млад /

млади, за разлику од назива продавнице у Вија Карло Гега, који је имао два „н“ и означавао име власника.

Недалеко од Понте роса уздиже се српска Црква Светог

Спиридона Чудотворца, монументално здање изграђено

1869. на темељима старе цркве из 1751. године. Преко пута, искоса, налази се Трг Светог Антонија, такође Чудотворца, с истоименом католичком црквом. Поред цркве је веле-

лепна четвороспратна кућа Франческа Лазарића из 1795.

године, у којој је 1816. била отворена прва пошта у граду, а 1873. инсталирана прва телеграфска служба. Век касније

ова кућа се препознавала по продавници „Дарвил“.

Нема Југословена који је долазио у Трст да му у руке

није допала „картолина“ са фотографијом и адресом „казе

Лазарића“ на насловној и тројезичном рекламном поруком

(српскохрватски, италијански и немачки, баш тим редом) 176

Л е к с и к о н п о з н и

на унутрашњој страни, којом се купци позивају да на пр-

вом спрату посете радњу ове швајцарске фирме и увере се

у „огроман избор сатова и зајамченог четрнаестокаратног

и осамнаестокаратног накита и двадесетдвокаратног злата

за зубе“. Оглас сличне садржине континуирано је излазио

и у више југословенских листова.

Тешко је поверовати да су шопинг-туристи успева-

ли да одоле овом додатном искушењу, ако ни због чега

другог – онда због бесплатног освежења, „кока-коле“ и

„миринде“, које су им у тршћанском „Дарвилу“ нудиле

заносне хостесе.

Генерације Југословена у Трсту су куповале и одела за

свечане прилике, венчанице, кожне јакне, ципеле, технич-

ку робу и аутоделове, играчке за децу... Последње лире, не

рачунајући новац који се чувао за царину, трошиле су се на

бувљаку у парку на Тргу Либерта, где је била највећа пону-

да „бамболи“. Велике лутке које су трептале очима биле су

хит широм СФРЈ, а због кабастог паковања остављане су

за сам крај шопинга.

А завршетак је био изузетно важан, можда важнији од

почетка. Требало се припремити за царинску контролу

која је блаконаклоно гледала тек на двоје фармерица (једне

на себи, друге у торби), килограм кафе и десетак метара

завеса. На тршћанској риви Тре новембре људи су без

пардона облачили по троје-четворо, па и више фармерица

растућих бројева, пресовали селотејпом џемпере и мајице

да их што више стане у торбе, скривали кафу по недоступ-

ним местима аутомобила.

Они вичнији шверцу одлазили су до суседног Мон-

фалконеа и тамо хватали вечерњи воз за Београд. Успут

су одвртали плоче са плафона вагона и скривали купљену

робу. Они још вичнији имали су посебне канале...

177

Мила Медиговић Стефановић

Кафа са Трга Голдони

Када су савезне власти, на челу са председницом СИВ-а

Милком Планинц, донеле „дугорочни програм економске

стабилизације“ несташицу кафе грађани су решавали

шверцом зрна купованог у продавници „Кремкафе“ на

Тргу Голдони, која се и данас налази на истом месту, одмах

уз зграду генералног конзулата Хрватске. Кафа је била у

зелено-црвеним паковањима од по килограм, а често се до

железничке станице носила у џаковима, на леђима. Швер-

цовало се на разне начине, међу којима је било и слање

поштом такозваних малих пакета, који нису подлегали

царињењу. Пошиљка је, међутим, морала да буде лакша од

килограм, па је пре предаје пошти свако паковање кафе

отварано и одасипано.

Ћирилица

Наши – силно забринути, питање ћирилице растежу од

почетка до краја свог националног припадништва. Ломе

копља да сачувају српско изворно писмо, а њихове најза-

гриженије патриоте својим фирмама дају страна имена, возе луксузна кола, а на унутрашњим ретровизорима обе-

шени велики православни крстови, а кад прођу аутом, на

мотору или градским превозом поред цркве – Храма, кр-

сте се више пута, остављајући праве теисте у шоку. Много

општенародне забринутости над нашим писмом, али нова

ћирилићна издања се више не штампају код нас.

Најновије вести из културе указују да се у Кини штам-

пају дечије књиге на ћирилици. Издавачима је јефтиније

да посао дају странцима, додуше, увек има питања какве

су боје, има ли штетних примеса у тим бојама. Чистун-

ци су заокупљени и безбедношћу играчака за најмлађе

178

Л е к с и к о н п о з н и

‒ произведених у Кини. Какви су то профити, интереси, не сналазим се много у тим калкулацијама. За овај посао, уместо домаћих, кинеске штампарије бирају и издавачи у

региону. Штавише, све чешће се дешава да удружени изда-

вачи из Србије, Хрватске и Босне и Херцеговине сликов-

нице и дечје слагалице штампају у Кини.

Разлози су, тврде, многобројни, али два су пресудна ‒

исплативост, укључујући и превоз бродовима из најмно-

гољудније земље света, и то што с кинеским партнерима

готово сваку идеју могу да спроведу у дело. Осим тога, како кажу српски издавачи, кинеским штампарима ћири-

лица није проблем, јер увећавају сопствени списак језика

на ком могу да штампају. Са ознаком „штампано у Кини“ у

нашим продавницама углавном се продају сликовнице из

такозваних коопродукцијских издања, што је у издаваштву

одавно познат систем штампања. То значи да издавач, који

је уједно и власник ауторских права, организује штампу

за остале издаваче који су откупили то право. Разлози за

овакво организовање штампања су вишеструки. Најпре, постиже се једнак стандард, односно квалитет издања, без

обзира на то у којој земљи и на којем језику ће се појавити

пред читаоцима. Осим тога, смањују се укупни трошкови

продукције издања за све издаваче, власник ауторских

права има контролу над садржајем и тиме се гарантује да

ће ауторско дело бити у целини испоштовано у свим из-

дањима.

Када је реч о копродукцијским издањима, матични из-

давач је дужан да обезбеди гаранције и сертификате који

потврђују да је коришћени материјал по важећим стан-

дардима Србије – објашњава Кебин. Ако уз књиге иде и

играчка, прилаже се и документација о материјалу и боја-

ма који су коришћени за њену израду. Уколико издавач

179

Мила Медиговић Стефановић

сам организује штампање у иностранству, од штампарије

тражи документацију и о сертификацији саме штампарије

и о папиру и бојама који се користе за књиге. Ценећи ове

исказе, не морамо истицати појединачне забринутости о

штетности за наш подмладак, јер смо доста учинили да је

младих све мање – што непристајањем жена да рађају, а

што одласком у европске или далекоисточне дестинације

ради новчане зараде.

Фашизам

Трагично страдање људи и имовине кроз ратове евоци-

рамо у прерађеној уметничкој форми. Никада не смемо

заборавити доброчинства спасилаца у ратним вихорима.

Бранко Ћопић нас је, кроз писмо свом мртвом пријатељу

Зији Диздаревићу, књижевнику убијеном 1942. године у

логору Јасеновац, упозорио на „црне коње и црне коњани-

ке, ноћне и дневне вампире“ који се умножавају по свету

док он, пре него га одведу на стратиште, жури да исприча

„златну бајку о људима, добрим старцима и занесеним

дјечацима“ чије су му семе посејали још у детињству кроз

Башту сљезове боје.

У времену када су црни коњи и црни коњаници већ уве-

лико ту и када апокалиптична неман у облику тероризма, новог светског рата, фашизма прети да уништи оно духовно

и хумано у људској јединки, верујем да враћање у свет „до-

брих стараца и занесених дјечака“ под митском планином

Грмечом може да нас бар мало подсети на праве људске

вредности и помогне нам да сачувамо себе и своје најближе

од надолазећег зла које је Бранко Ћопић предосећао али

исто тако и веровао „да још увијек није искована сабља која

може сјећи наше мјесечине, насмијане зоре и тужне сутоне“.

180

Л е к с и к о н п о з н и

Повремене фашисоидне идеје забрињавају, појављују

се у десничарским странкама широм света, у сулудостима

савремених друштвених токова, али овај пример забриња-

ва. Десило се у Пољској, неки повампирени идиот обукао је

СС униформу и у шуми приредио перформанс, уживајући

док једе торту с кукастим крстом од кексића. То што се

такве креатуре крију по грмљу, по шумама и забитима –

одакле шаљу своје селфије, исто је као и то да у Немачкој

нови нацисти марширају по улицама.

Феномени савремене пошасти

Популарни идоли младих у Србији су њихови вршња-

ци који на интернету имају своје канале. Певају, кувају, шминкају се, облаче, саветују, играју игрице, засмејавају, али се и глупирају, подригују, псују и често личе на рија-

лити ТВ програме. Деца их обожавају, имају милионе пра-

тилаца и милијарде прегледа. Они су јутјубери и данас су

увелико заменили телевизију, загосподарили слободним

временом дечака и девојчица који их френетично прате, слушају, копирају и у њима виде идоле, које следе попут

светских музичких звезда. Постали су део озбиљне ме-

дијске машинерије, зарађују на хиљаде евра месечно и

имају изузетан утицај на своје малолетне гледаоце!

Истраживања показују да су најпосећеније мреже упра-

во „Фејсбук“ и „Јутјуб“, а најчешћи корисници су узрас-

та од 14 до 24 године. Које ће канале изабрати, сматрају

стручњаци, деци би требало да сугеришу родитељи, јер

у мору понуда може да се одабере и квалитетан садржај.

О енормној популарности јутјубера сведочи један до-

гађај, еуфорија деце и пет пута већи број посетилаца од

очекиваног на наступу интернет сензације Бака Прасета, 181

Мила Медиговић Стефановић

у новосадском тржном центру. Сломљен излог, порушена

бина, неколико туча, асистенција Хитне помоћи и интер-

вентне полиције епилог су одложеног наступа јутјубера

Богдана Илића (23).

По речима психотерапеута др Зорана Миливојевића, гужве и стампеда на наступима популарних јутјубера су

шокантне само за одрасле, који нису упознати са интере-

совањима претпубертетске и пубертетске публике. – То

би требало да буде сигнал и родитељима и стручњацима

који се баве младима, да се боље упознају са вредностима

и аспирацијама младих – каже Миливојевић. – Бити попу-

ларан, бити звезда „Јутјуба“, па још добијати велики новац

за то, само због тога што је неко интересантан као појава, веома је примамљиво младима. У познатим јутјуберима

млади виде узоре са којима се поистовећују и на које желе

да личе. Реч је о „генерацијским звездама“ и њиховој сла-

ви, а када је неко славан у оквиру масовне културе, ту се

појављује и бизнис.

Филмoви

Има филмова које запамтите за цео живот. Уживала сам у

пробраној филмској продукцији, ретко када сам одгледала

неки SF филм, игре престола, годзиле, огољене кримиће...

Волела сам Бертолучијеве филмове означене прилошком

одредбом за време „последњи“: „Последњи танго у Пари-

зу“, и „Последњи кинески цар“. Филм Лилијане Кавани

„Ноћни портир“ у којем мистична лепота Шарлоте Рем-

плинг и њена мазохистична, логорска љубав према му-

читељу успостављају везу са једним романом Александра

Тишме... Филм говори о односу преживјеле из њемачког

концентрационог логора и бившег СС официра. Тринаест

182

Л е к с и к о н п о з н и

година по завршетку Другог свјетског рата, Луција (Шар-

лот Ремплинг) игром случаја одседа у хотелу у коме као

ноћни портир ради Макс (Дирк Богард).

За моју генерацију филм Blow up био је међу фавори-

тима филмске уметности. „Увећање“ је италијанско-бри-

тански играни филм снимљен 1966. у режији Микеланђела

Антонионија. Сценарио, темељен на причи аргентинског

књижевника Хулија Кортазара „Las babas del diablo“ и ин-

спириран животом британског фотографа Дејвида Бејлија, су написали Антониони и Тонино Гуера. Значајне улоге

припале су Ванеси Редгрејев, Давиду Хемингсу, Џејн Бир-

кин и Сари Мајлс.

Шлинков Читач евоцира сличну тему у прози и филм-

ској верзији; Прича прати Михаела Берга, берлинског ад-

воката који је као тинејџер крајем 1950-их имао љубавну

везу са старијом женом, Ханом Шмиц – женом која је била

неписмена – а Михаел јој чита, уводећи је у царство писане

речи. Осам година касније сазнаје да је била чувар у лого-

ру Аушвиц. Берг као студент права прати Ханино суђење, али се не усуђује открити њену тајну њене неписмености, која би јој могла помоћи у судском процесу.

Чудесна судбина Амелије Пулен је међу приоритетима

на листи мени омиљених филмова. Жан Пјер Жене режи-

рао је незаборавно поетичко дело, обогаћено изванредном

уметничком музиком Јана Тирсена и освојио је 27 међу-

народних филмских награда, Главна улогу у овој роман-

тичној комедији припала је глумици Одри Тату. Филм

прати причу о девојци по имену Амелија, која покушава

да усрећи и помогне људима око себе. Амелија, ускраће-

на у детињству за родитељску љубав, одмалена гради свој

необични свет, а тако наставља и у младости. Двадесетро-

годишња Амелија живи сама у стану у центру Париза и

183

Мила Медиговић Стефановић

ради као конобарица у малом кафићу „Две ветрењаче“ на

Монмартру. Дан смрти енглеске принцезе Дајане потпуно

мења њен живот. Тога дана она иза зидне плочице у свом

купатилу проналази стару металну кутију, „тајно благо“ са

драгоценостима једног дечака, коју је сакрио пре четрдесет

година. Амелија покушава да пронађе власника кутије и

врати му је са мишљу: ако успе то да уради, усрећиће чо-

века, а ако не ‒ онда ништа. Успевши у томе, одлучује да и

убудуће усрећује људе из своје околине ‒ чинећи „незнатне

подухвате“.

Од филмова југословенске продукције издвајам Љепоту

порока, можда и због тога што је везан за приморје и заоста-

лост у нашим кршима, давно загубљену честитост и неми-

новност промјена; посебно, тамо гдје су странци открили

разголићеност свијета и показали привлачност забрањених

простора и кршења тврдокорних црногорских табуа.

Последњи танго у Паризу назван је још и последњом

порнографском бајком, али секс је у овој причи тек оруђе

самодеструкције у рукама два главна јунака који покуша-

вају да побегну од себе и свеопштег бесмисла кроз кон-

стантно стапање које никако није оно стапање душом

у ком се бришу границе сопства, већ такво да је у њему

важно тек просто се изгубити за час, док душа звечи као

празна шкољка.

Дивни дани у Аранхуезу

Филм почиње дијалогом, питањима и одговорима из-

међу жене и мушкарца. Окосница разговора су теме о сек-

суалним искуствима, детињству, успоменама, сржи лета

и разлици између мушкараца и жена. Мушка и женска

перцепција се током филма разлиставају призорима куће

из које се излази на терасу, док наспрам њих седи писац, 184

Л е к с и к о н п о з н и

осмишљава њихов дијалог и записује изговорено. Или је, пак, обрнуто?

Један човек и једна жена

(Једно вече у крагујевачкој „Кутији шибица“) Хладно новембарско вече и учаурена депресивност

неколико усамљеника, решених да разбију унутрашњу

нелагодност ‒ то прикривено сврдло у стаблу душе. Био-

скоп је могуће место да одагнате тренутке невоље, али за

дуготрајније безнађе нађите лек у књизи Михаила Мике

Пантића Седми дан кошаве. Коинциденција, и ово вече

може личити на атмосферу приче „Једно вече у биоскопу“, но, није тако.

Најава филма Клода Лелуша Један човек и једна жена

враћа вас у време суптилних селекција свих видова емо-

ција: љубави, пријатељства, нелагодности... Пребирате по

сећању одјеке гледања тог филма. Не можете да се сетите

континуиране приче, али музички фрагменти љубавног

филма у ухваћеном препознатљивом акорду, одјекују као

рестауруран доживљај у личном споменару. Анук Еме и

Жан Луј Трентињан, пар саздан од сушаства осећајности, побуђује онај сан о нежности, флуидности, префињеном

предавању, суптилној сензуалности, налик оном моделу

Платоновског трагања за комплементарном половином, уз коју се може одживети људска испуњеност. Главни

лик филма је љубав, тема су двоје људи, случајно препо-

знати по страшним догађајима из породичних живота у

претходним срећним браковима, из којих су остала деца.

Мушкарац има сина, жена девојчицу. Та деца су наследни-

ци богатог трезора љубави, пажње, финог додира и опле-

мењених чула. Једноставно, поновно гледање филма има

вишеструко естетско исходиште.

185

Мила Медиговић Стефановић

Хармонија

Унутрашња хармонија ‒ сагласност са сопственом ду-

шом, идеал је далекоисточне филозофије и теизам мно-

гих религија. Пронађох га и у једном од путева ка једно-

ставности: „Највећа лепота у човеку јесте хармоничност.

Не мислим тиме на спољашњи изглед. Мислим на уну-

трашњу усклађеност и равнотежу негативних и пози-

тивних особина у јединствену изтажајну целину. Ако, на

пример, гледате мачку, гледате нешто савршено, а ипак то

што је савршено није мачка. Не уме ни да лети, ни да лаје, ни да говори, ни да рачуна, мислим да постоје још мно-

ге ствари које не уме. Али, оно што ради, ради савршено

и никада јој не падне на памет да проба да уради нешто

што не може, на пример да игра.

Постоје људи који све раде савршено, потпуно складно

и који могу толико да се савлађују и да сами себе критикују, и да поседују пуно живе природности тако да никада не

раде ништа друго што не разумеју. Зато никада нису руж-

ни, зато што је ружна једино неспретна, смешна и незасита

сујета. Они су целовити и имају савршену форму. Некада

је имају свесно и знају да су је освојили, а некада је имају

узгред, али увек се крећу с дивном сигурношћу некога ко

сваки пут уради оно право. Говоре исправно, поступају ис-

правно, понашају се исправно и облаче се на прави начин.

Можда никада нису прегледали модни часопис и можда

нису имали ни толико времена ни пара да о томе брину.

Али, њихова унутрашња организација је у свесном реду.

Знају шта хоће и знају шта је добро желети. Све остало се

природно подређује тој централној чистоти као код пар-

не вршалице која самостално одваја плеву од зрна, ради

усредсређено и за собом чисти и користи све наменски, у

186

Л е к с и к о н п о з н и

правом тренутку.“ (Милена Јесенска, Пут до једноставно-

сти, Београд: Просвета, 2002, 12-13).

Цвеће

Од античких времена, преко Просветитељства па до Де-

конструкције велики мислиоци градили су теорије, при-

ступе и репутације разматрајући симболе и њихову улогу

у комуникацији. Главни производ викторијанске епохе у

домену симболизма цвећа и артефакт културног наслеђа, на коме се гради савремени дигитални говор цвећа је идеја

да одређено цвеће носи одређену поруку и да цвеће као

категорија физичког објекта, поред декоративне и естетске

функцкије има пре свега комуникацијску функцију. Лите-

рарни жанр који најчешће повезујемо са викторијанским

говором цвећа је алманашког типа, намењен је женској

публици и служи првенствено за забаву и разоноду. Идеја

да се емоције, које се можда не смеју исказати на други

начин, могу евоцирати цветним порукама свакако је била

привлачна у том периоду, који поред и даље стриктних

правила патријархалног друштва карактеришу узлети

слободе и жеља за еманципацијом емоција на начин на

који је та епоха сведочила економску еманципацију кмето-

ва и правну еманципацију робова. „Речници“ говора цвећа

викторијанске епохе били су готово обавезни примерци

кућних библиотека чији скромни развитак представља

важну карактеристику овог раздобља. Њихови писци су

се трудили да у њима дефинисану симболику цвећа пове-

жу са преовлађујућим дискурсом фолклорног наратива, књижевним и црквеним текстовима или ботаничким ка-

рактеристикама одређених биљака. На основу књиге Говор

цвећа: по најновијем тумачењу (с немачког превела Анка

187

Мила Медиговић Стефановић

П. Чобанићка, штампана у Новом Саду 1875), наводимо

неколико цветних симбола:

Каранфил бели – Поклони ми твоје поверење

Кактус цвет – Неколико тренутака бејах с тобом

срећна

Лала – Лепота пролази

Мушкатлин цвет – Твоју благу стрпљивост очекује

сретна награда

Ружа црвена – Ти над мојим срцем владаш

Хортензија – Грозни! Како си ме могао тако брзо за-

боравити?

Дигитални говор цвећа представља скуп комуникаци-

оних функција које носе дигитални и хибридни дигитал-

но-физички објекти доступни на различитим дигиталним

платформама и алатима. Можда и најраширенији елемен-

ти који омогућавају дигитални говор цвећа су цветни емо-

тикони, којих има велики број, а од којих издвајамо као

пример Cherry Blossom – имагинарни цвет светло розе

боје, одобрен као део стандарда Јуникод 6.0 2010. године.

Појавни облици емотикона Cherry Blossom на разли-

читим дигиталним платформама и алатима (преузети са

https://emojipedia.org/cherry-blossom/) Колекцији цвећа прилажем моју песму:

Пет лала

Анка – девојчица из суседства

унела је пролеће

у мермерно ледило наше отуђености.

У првим мартовским измаглицама

било је то расцветало шибље –

188

Л е к с и к о н п о з н и

у смрзнутом предускршњем дану,

празном без догађаја, унела је пет лала.

Две су биле црвене чашице,

сличне гостинским из бакине витрине,

а остале три били смо ми, Бранко,

Љуба и ја на које се осмехнула

благост Анкине озарене душе,

окупане у дечијем извору љубави.

Цркве

Приморске Цркве су вриједна сакрална здања право-

славне баштине. Храмови скаралног градитељства после

Другог свјетског рата привлачили су вјернике, иако је зва-

нична власт имала отклон од црквеног живота. Фреске и

иконописи неких црквених здања прекречене су по пре-

порукама комунистичке власти. Тако је и Црква Св. Томе

у мојој Жуковици позната по особеним фрескама у олтар-

ском простору прекречена, али се данас рестаурира за-

хваљујући проф. фрескосликарства Радомиру Самарџићу

и његовим студентима. О фрескама ове цркве Александар

Чиликов је записао: „Иконописац је представио Светог

Стефана у ниши проскомодије, у полукалоти апсиде испод

Богородице Оранте била је сцена Поворка архијереја са

четири архијереја од којих су сачуване сигнатуре Светог

Василија и Светог Григорија са сјеверне стране. На тријум-

фалном луку, у доњим зонама, са јужне стране је попрсје

Св. Романа а сјеверне насликан је крилати лав са књигом и

изнад њега црвени крст. На уским пољима тријумфалног

лука, у другој зони, сликани су Арханђел Гаврило – сје-

верно и Богородица – јужно из композиције благовијести.

Највисочију зону источног зида заузима Богородица са

189

Мила Медиговић Стефановић

‚Нерукотвореним убрусом‘, окружена апостолима, која уз

теже оштећену представу Христа у мандорли на тјемену

свода олтара, чини доњи део развијене сцене ‚Вазнесења‘.

Приказ крилатог лава са књигом у цркви Светог Томе је

преседан и усамљени случај у сликарству 16. и 17. вијека

када је упитању илустровање најсветије зоне храмова у

Пећкој патријаршији. Овакав тематски детаљ је тешко

објаснити. Неки тумачи ово сликање крилатог лава, који

је уз јеванђелисту Марка и хералдички симбол Млетачке

Републике, доводе у везу са проунијатским покретима у

Паштровићима прве половине 17. вијека. У доњем дијелу

сцене Вазнесења, на источном зиду олтара цркве Св. Томе, окружена са по двије групе од шест апостола, стојећа фи-

гура Богородице држи у рукама ‚Мандалион‘ – лик Христа

на убрусу. Овакав сликарски приступ је иконографска

особеност фрескосликарства 16. и 17. вијека и може се

наћи у малом броју храмова, јер је та концепција сликар-

ска слобода и иконографски изузетак.“

Цркве рашког стила из доба Немањића грађене су

од камена и под снажним романичким утицајем, јер су

мајстори били из Млетака; касније су млетачке мајсторе

заменили византијски те су цркве грађене од камена и

опеке у српско-византијском стилу. Након тога грађене су

моравским стилом, који је надградња српско-византијског

и за који се каже да је аутентично српски, а настао је за-

хваљујући мајсторима који су се пред Турцима са југа на

север повлачили. За „турског вакта“ цркве су грађене од

дрвета сопственим снагама, а цркве изграђене у новом

веку и касније су барокне, циглом озидане, јер су мајстори

стизали „из прека“.

Црква Светог Луке представља једну од пет сачуваних

сакралних грађевина Котора грађених у романичком

190

Л е к с и к о н п о з н и

стилу. Изградио је 1195. Мавро Казафранги са својом же-

ном Боном, о чему свједочи ктиторски натпис на западној

фасади. Она припада једнобродним грађевинама подуж-

ног распореда са куполом. Има три травеја, међусобно

одвојена пиластрима и луковима. Два травеја су правоуга-

она, а средишњи је квадратан и над њим се помоћу четири

лука, од којих су два бочно прислоњена, преко пандантифа

диже купола која нема коцкасто постоље. Карактерише је

основа сажетог уписаног крста и романичка обрада фаса-

да са широким луком српастог облика на западној фасади.

Основа цркве Светог Луке у Котору нам показује да је то

једнобродна грађевина са полукружном апсидом на исто-

ку и порталом на западу. Над средишњим дијелом цркве

се диже ниска купола са тамбуром, изнутра неправилног

а споља ваљкастог облика. Фасада, која је рађена правил-

ним тесаницима, рашчлањена је угаоним пиластрима на

западу. Од тих угаоних пиластра на западу се диже велики

лук који надвисује портал са српастим луком и бифору

која се налази изнад портала са старијим довратницима.

Јужна фасада је подијељена једним пиластром, а на апсиди

се налазе четири пиластра, од којих су два са полустопама.

Цјелокупна обрада фасаде има романичке црте, па и дво-

дијелни прозори и отвори на цркви. Касније је саграђена

и капела светог Спиридона, која је дозидана уз сјеверну

фасаду цркве, и мали звоник, док је првобитни кровни

вијенац такође замијењен. По стилу који срећемо, црква

Св. Луке је била живописана непосредно послије своје

изградње. Натписи су уништени и, сем незнатних дијело-

ва који се налазе по цијелој цркви, само једна се посебно

добро очувала. Она је пронађена на јужном зиду запад-

ног травеја под прислоњеним луком 1971. године. На тој

фресци се налазе три светитељска лика. Ту чеоно стоје: у

191

Мила Медиговић Стефановић

средини један римски папа с митро-тијаром, омофором

и епископском штаком, а са сваке стране по једна свети-

тељка, лијева има круну на глави, а десна украшену мара-

му. Током 1980. и 1982. године извршена су архитектонска

истраживања грађевине која су показала да се њен прво-

битни облик битно разликовао од постојећег, односно да је

њена спољашња артикулација сложенија и уједно усклађе-

на са исто тако разуђеним унутрашњим простором чији

је изворни изглед сачуван до данас. На основу резултата

истраживања, током 1984/85. године извршена је обнова

првобитних облика цркве и уређење њене унутрашњости

са остацима фреско-сликарства с краја XII вијека у запад-

ном дијелу, иконостасом бококоторске сликарске школе

у оквиру којег се налазе иконе три генерације сликара

из познате породице Димитријевић-Рафаиловић, као и

дјела грчких мајстора иконописа. Иконостас капеле Св.

Спиридона потиче из друге половине XVIII вијека. Дје-

ло је непознатог умјетника итало-критске школе. Године

1657. православно становништво Грбља се склонило, пред

турском најездом, у Котор, те им је млетачка управа града

дозволила да користе тада католичку цркву Св. Луке за

православни обред. Тако да је црква имала два олтара све

до француске окупације Котора 1807-1814. године. Данас

је црква Светог Луке православна.

Читалиште

Прве монографије о библиотекарству прочитала сам по

доласку у крагујевачку Народну библиотеку, биле су то: Крагујевачко читалиште (приредио Гаврило Ковијанић) и Читалишта у Србији Десанке Стаматовић Дошавши у

Библиотеку, а имајући искуство у издаваштву, желела сам

192

Л е к с и к о н п о з н и

да покренем информативне новине. Где год сам претходно

службовала покретала сам новине, билтене и уређивала

издавачку делатност. Данас је то проверљиво у библио-

графским издањима Библиографије периодике (1942-1998), аутора Нинославе Милановић и Јелене Станковић. Иако

сам у библиотекарство ушла без познавања финеса израде

библиографије, сматрала сам да је завичајна библиогра-

фија важан сегмент националне библиографије и да тре-

ба подстицати највичније том послу да се томе посвете.

Предложили смо то као издвојену тему пројекта Културни

и књижевни живот Крагујевца, компетентно осмишљеног

и прихваћеног у Центру за научна истраживања САНУ и

Универзитета у Крагујевцу, чији је начелник био академик

Драгослав Срејовић – по рођењу Крагујевчанин, а секре-

тар мој супруг др Љубомир Стефановић.

Важност периодичних публикација за културну исто-

рију мотивисала ме да иницирам библиотечке новине, како би остало записано све што се дешавало у Библио-

теци. Поводом обележавања великих јубилеја 150 година

Читалишта и 130 година прве јавне библиотеке у Србији

(Народне библиотеке у Крагујевцу) изашао је први број.

Био је то редак информативни лист у јавним библиотекама

Србије, претходно су штампане Новине Београдског чита-

лишта (1847) и чачански Глас библиотеке (1988). Убрзо су

се, по угледу на Крагујевачко читалиште појавили многи

библиотечки информативни посредници: борска Бележ-

ница, Панчевачко читалиште, новосадски Библиотечки

путокази, нишка Библиозона...

Наравно, пригодно је нагласити да су многе јавне библи-

отеке издавачи и књижевних часописа, данас су то крагује-

вачки Кораци и смедеревски Mons aura – једини где је из-

двојена рубрика за библиотекарство. Прилика је да истакнем

193

Мила Медиговић Стефановић

прилоге Бојане Вукотић и Иване Тодоровић о текстовима из

библиотекарства кроз водич из домаће стручне периодике

у „Излогу“ панчевачког Читалишта. Колегинице прате са-

држаје српских новина и часописа из библиотечко-инфор-

мативне делатности, понекад су представљени и садржаји

Крагујевачког читалишта. Скромну крагујевачку тролис-

ницу ликовно и графички опремио је Горан Антонијевић

на шест страна. Била је то легитимација наших планова и

пројеката. Прелиставајући први број присетим се великог

ентузијазма да наш библиотечки живот усмеримо ка науч-

нијим подручјима, какав је био пројекат завичајне библи-

ографије у оквиру пројекта „Културни и књижевни живот

Крагујевца“. Библиографски подаци о новим периодичним

издањима Крагујевца записани су и у првом тому Српске

библиографије: периодика: 1768-2005, објављеном 2011. у

Народној библиотеци Србије.

Уобичајени стереотип о библиотечком пословању, по-

зајмљивање и враћање књига, треба превазилазити кон-

тинуирано, то је важан цивилизацијски задатак. У би-

блиотекарству је најсуптилнији и најтежи посао израда

библиографије. Скуп завичајних доприноси националној

библиографији. Тако смо тај пројекат нагласили у првом

броју Крагујевачког читалишта и обавестили јавност, из-

даваче и штампаре да нам доставе све што је од некњиж-

не и књижне грађе објављено у њиховим продукцијама.

Библиографије периодике су штампане у два дела, први

(1834-1941) изашао је 1997. а други (1942-1998) пред-

стављен 1999. Библиотека је имала подршку најпознатијег

завичајца академика Драгослава Срејовића и Предрага

Палавестре – у то време руководиоца научно-истражи-

вачког тима на пројекту „Књижевни и културни живот

Крагујевца“.

194

Л е к с и к о н п о з н и

Из првог броја издвајам текстове о посети академика

Драгослава Срејовића, Предрага Палавестре и Слободана

Селенића Библиотеци априла 1995, поводом представљања

романа Убиство с предумишљајем – најчитаније књиге у

1994. години. С дистанце од две деценије увиђамо да су то

најрепрезентативнији интелектуалци који су обележили

претходни век. Тада нисмо били свесни колике су размере

њихове културне мисије. Други и трећи број посвећени

су јубилеју 150 година Читалишта и 130 година Народне

библиотеке. Велики јубилеј у српском библиотекарству, обележен 14. јуна 1996, протекао је у атмосфери слављења

књиге и читања. Остала је за потомство беседа академика

Срејовића и у њој истакнута промишљања о срећи оних

људи којима је књига духовна храна. Ефектна завршница

Срејовићевог реторичког умећа је антологијска, а односи

се на сан Вирџиније Вулф: „Она је сањала како, кад дође су-

дњи дан и кад се Господу буду приближили сви великаши, сви заслужници овог света да приме од Господа награду, и

кад им он буде даривао: једном – ловоров венац, једном –

трофеј, трећем – вечно име на мраморној плочи, да ће се

негде у том реду појавити дуги низ оних што држе књигу

под мишком. Онда ће се Господ окренути Светом Петру

и, не без извесне зависти, рећи: Овима ми немамо шта да

дамо више. Они су волели да читају.“

Од четвртог броја из 1997. под уредништвом Мирка

Демића лист је редизајниран, богатији и на повећаном

броју страна. Редакција (Нина Милановић, Бошко Про-

тић, Мирјана Васиљевић, Виолета Јовичинац – на почетку) је касније измењена. У то време Крагујевчани су осећали

празнину због паузе у континуитету излажења чувених

Корака, па је Читалиште полако преузимало и примесе

књижевног часописа. Због тога су књижевни прилози

195

Мила Медиговић Стефановић

били доминантнији. Из доба Мирковог уређивања најупе-

чатљивији ми је број 8 (јун 1999) посвећен бомбардовању, тај мучни период све нас је зближио на крхкој животној

степеници.

Поново сам уређивала омиљене новине од 2004, могуће

да је тада погрешено у недоследној нумерацији годишта

овог информативног гласила. Установљене рубрике од по-

четка нису биле исте, остали смо верни ЛЕТОПИСУ, али

ми је драго да до данас нису промењене: ТЕМА БРОЈА, ХО-

РИЗОНТИ, ИЗ НАШЕГ УГЛА, ЈУБИЛЕЈИ... Други мандат

уређивања наметнуо је потребу враћања на струку и при-

мамљивије ликовно решења гласила. Тада је свој „војничи

стаж“ одрађивао у Библиотеци графичар Иван Танић и

зналачки дизајнирао нова издања. Из броја у број истица-

ли смо значајне јубилеје и личности, а на корицама су се

смењивали богати ликовни прилози. Радује ме да и даље, поред других – хвале вредних текстова, читам старе ру-

брике у новим обогаћеним бројевима. Када у поштанском

сандучету достављачи закаче приспели примерак преузмем

библиотечки лист лепих корица на сјајном колорисаном

кунсдруку и сетно читам референтне прилоге.

Многа од потписаних имена су ми непозната, али и ја

сам њима. Опростићете ми дозу сениорске сујете, али не

могу да прећутим ожалошћеност поводом читања прило-

га о „Заставиној“ библиотеци, текст је написан без истра-

живања. Монографија Народна библиотека у Крагујевцу

(1866-2004) садржи податке о свим библиотечким инсти-

туцијама основаним у Крагујевцу. Сви старимо као и наше

новине, зато се припремите на заборав, јер је он трајнији

од сећања. Својевремено сам укоричила десет повезаних

бројева и оставила Библиотеци. Сада ми је жао што не

могу да прелиставам те примераке и тако аутентичније

196

Л е к с и к о н п о з н и

вратим лепе дане моје крагујевачке младости. Узгред се

сетим рођенданских прослава и кулинарских вештина он-

дашњих библиотекарки.

У почетку, а и касније, било је натезања ко ће написати

неки текст, а претпостављам и данашњој уредници Ма-

рији Ракић Шаранац, која је наставила вођење од 27. броја

(2009), није једноставно да прикупи прилоге. Прижељкујем

да се припреми аналитичка библиографија Крагујевачког

читалишта и да се дигитализују досадашњи бројеви за

оне који би претраживали и понекад заплакали над про-

хујалим. На крају желим да подсетим на речи Жан-Клод

Каријера и Умберта Ека из књиге Не надајте се да ћете се

решити књига: „Будућност је непредвидива. Садашњост

је у вечитом кретању. Прошлост, која би требала да нам

понуди референтни оквир и утеху, стално нам измиче.“

Читање књига

Спремајући се за један поетички текст о Ековој романеск-

ној пенталогији, пажњу ми је привукао провокативни на-

слов Не надајте се да ћете се решити књига. Слутила сам

да је у делу реч о феномену читања и оданости књизи, која

мора да устукне пред дигитализацијом и представом све-

та у 3Д перспективама, али ме заинтригирала виша раван

одуховљености, коју, неизоставно, исказују интервјуисане

личности. Неодољивог Ека и есејисту, драматурга и сце-

наристу Буњуелових филмова, Жан- Клод Каријера, ин-

тервјуише Жан Филип де Тонак. Екова естетска, уметнич-

ка и научна афирмација: полиграфа, књижевног ствараоца

и професора семиотике, препоручила је и ово читање. И

Жак-Клод Каријер није био непознаница, његов роман Ле-

товање господина Илоа објавила је сарајевска „Свјетлост“

197

Мила Медиговић Стефановић

у џепном издању далеке 1962. Препознатљиво име се

најчешће везује за омаже Луису Буњуелу (1900-1983), из

периодике су остали Каријерови наслови о овом чувеном

режисеру, као што су „Буњуел је остварио свој живот“

( Поља год. 29, бр. 294/295 (1983)), „Лабудова песма“ ( Think Tank год. 2, бр. 3 (2006)), а интервју са Ж. К. Каријером под

насловом „Пред сфингом“ објављен је у часопису Градац

(Год. 35, бр. 167/168 (2008)).

Препознатљиви формат „Алефових“ издања обе-

збеђује читање и у београдском превозу, тако да се мо-

жете заштити књигом од спољњег света, слично младим

нараштајима који се од гомиле људи и озледа душе штите

бубицама у ушима. Прво што ме оспокојило било је по-

главље „Књиге неће умрети“, и ту препознатљива Екова

експликација о могућем ишчезнућу књиге. „Са интер-

нетом смо се вратили у алфабетску еру. Ако смо једном

и поверовали да смо закорачили у цивилизацију слика, рачунар нас је, ево, поново увео у Гутенбергову галаксију, где ће убудуће сви бити приморани да читају. За читање

вам је потребан носилац записа. Тај носилац записа не

може бити рачунар. Проведите два сата читајући роман

за рачунаром и очи ће вам бити као лоптица за тенис.“

О опадању броја читалаца сви се слажу, али нови тех-

ничко-технолошки изуми не могу умањити преимућство

књиге. Враћање угледа књиге континуирано се практи-

кује, јер „нема ничег непостојанијег од трајних носилаца

записа“. Крхкост савремених медија који посредују у но-

вој „хуманости“ не обезбеђује сигурност коришћења у не-

кој предстојећој деценији. Два интелектуалца размењују

сличне ставове на питања драгоцених уметничких про-

извода који су нехатом нестајали, попут неких оригинала

стрипова, филмова, филмских сценарија са режисерским

198

Л е к с и к о н п о з н и

дописивањима, аудиовизуелних архива заувек изгубље-

них и књига угрожених старењем. Код ове теме је „Lektor in fаbula“ и због тога што дели промишљене дијагнозе о

културолошком контексту и страхује над извесношћу

опстанка књиге као цивилизацијског реквизита.

Спектар интелектуалних преокупација извире из дија-

лога који је усмерен ка критичком приступу савременим

културним приоритетима, уз истовремено каталогизи-

рање тековина уназад пет векова, где је књига облико-

вана и штампана као дуговечни и ненадмашни продукт

људског духа. Она је прилог културологији и историји

цивилизације у малом формату. Нови трендови научних

опредмећивања и успостављања веза у сфери хуманоло-

гије провоцирају опстанак човека у хаотичном сплету про-

тивречности у којима живимо. Подсетимо да је Жан-Клод

Каријер познавао учење Георгија Ивановича Гуџијева који

је поставио темељ Институту за хармонични људски раз-

вој. Темељ његовог учења је буђење свести, тврдио је да жи-

вимо у сну, у дуготрајној механичности, личним напором, рачунајући спољну помоћ, можемо да се отргнемо из тог

магичног круга. Хијерархија вредности и савремена пону-

да не могу да задовоље појединачне духовне суптилности.

Тај проблем, метафорично и препознатљиво, формулисан

је у фрагментима исказа двојице интелектуалаца. Нисмо

свесни колико је свака уметничка новотарија, посредством

техничких проналазака, била људима неприхватљива и

страна. Каријер то показује на учинцима филмске каме-

ре, Буњуел му је причао да је је на почетку приказивања

филма у салама постојао „explicador“ опремљен дугачким

штапом, задужен да објашњава шта се дешава на платну.

„Нови језик филма“ није био познат људима, навикнутим

на позориште и кретање на сцени.

199

Мила Медиговић Стефановић

Манипулација предностима рачунарске технологије

угрозила је сениоре ненавикнуте на тековине информа-

тичког друштва, и о томе се расправља у књизи Не надајте

се да ћете се решити књига. Констатација Жан Филипа де

Тонака о прохујалим временима, када се у зору штампа оно

што се током ноћи дешавало, показује да нове технологије

нису обесмислиле књигу. Преносни, мали и допадљиво

практични, прикључци могу само тренутно да замене уло-

гу библиотека – феномен библиотеке, чак и оне приручне

и мобилне, постојаће увек и физички и метафорично. Лу-

цидност расправе „да је већина наших проналазака само

остварење древних снова људског рода“, документује Ж.

К. Каријер исказом о поништавању категорије времена на

примеру шесте књиге Енејиде. „Вергилијево царство сени

као да већ најављује ајнштајновско простор‒време. Про-

читао сам изнова неколико страница са описом тог путо-

вања, говорећи себи да је Вергилије већ био у виртуелном

свету, у утроби неког џиновског рачунара где се тискају

ћутљиви аватари“.

Разговор о несталности и нестајању уметнина, за које

знамо јер су у траговима записивача, усмерава ка селек-

цији у историји културе. Одабир ко и шта ће бити предмет

уметничког и књижевног представљања, зависио је од си-

туирања у историјском времену и интересовању публике.

За безброј уметнина и не знамо, јер су уништене пре него је

било података о настанку и њиховој културној вредности.

Данас се некритички преузимају интернетски подаци из

непоузданих извора, а многи их усвајају као референтне.

Саговорници се залажу за нову улогу контролора и кон-

тролора контролора у виртуелном свету, заправо отварају

ново поље дилема „коме можемо поверити бригу о свом

памћењу“. Интересантни су детаљи из историје књиге, 200

Л е к с и к о н п о з н и

библиофилства, штампарста, издавачких нелегалности

и кривотворења. На питање Жан Филипа де Тонака коју

књигу би највише желели, Еко би волео Гутенбергову Би-

блију, а Каријер, у духу својих преокупација о есенцији

душе, одговара „неки непознати мајански кодекс“.

Заједнички осуђују непријатеље библиофила, тзв. распа-

раче књига који то раде заштићени флоскулом „упражња-

вам демократски вандализам“. Уништавање библиотека у

пожарима, намерним и природним катастрофама, моти-

висало је саговорнике да и о томе кажу своје. „Алексан-

дријска библиотека је представљала један врло амбицизан

пројекат – државну библиотеку која се ни по чему не може

мерити са личном библиотеком неког краља, ма колико он

велик био, нити са библиотеком неког манастира. Алек-

сандрија би пре могла да се пореди са Пергамом, чија је

библиотека такође изгорела. Можда је судбина сваке би-

блиотеке да једном изгори“. Ломаче и ватре на којима су

изгореле многе књиге стале су у тематски оквир сажетих

есеја публикације Не надајте се да ћете се решити књига.

Матрице реакција Умберта Ека и Ж. К. Каријера прожи-

мају се у уверењу да је књига пријатељ наше есенције и

незаменљиви еликсир духовног здравља.

Недавно с пажњом ишчитах књигу Маје Херман Се-

кулић Дигитална галаксија и схватих да читаоци света

полако постају зависници једне друге галаксије, уместо Гу-

тембергове. На реду је Kindl галаксија. „Књиге се све више

читају на таблици, на Kindlu, или електронском ’читачу’

књига, малом чеду Amazon.com-a. Виђам их у Њујорку по

аутобусима, на улици, у метроу. Каже ми један књижевни

агент да сви млађи уредници само тако читају рукописе.

Киндл може да прими до 10.000 књига у своју меморију. Epl је изашао са читачем званим Ipad, а други слични су већ у

201

Мила Медиговић Стефановић

строју. ‚Nook‘ (читач књижаре Барнс и Нобл), и ,Vook‘ (нај-

новији хибридни читач с видеом), или –мук. Бестселери

сада полако постају оне књиге које Amazon поклања куп-

цима Kindlа. Бесплатно јер их нико неће. Оваква бесплатна

дистрибуција даје шансу непознатим писцима да постану

популарни, јер свако воли да мало ућари. Издавачи их тако

поклањају власницима Kindlа у нади да ће их ови заволети

и можда купити следећу књигу истог писца.

Гутембергова полако прелази у Kindl галаксију... Колико

дуго је у 15. веку требало писцима, издавачима, па и читао-

цима да се прилагоде новом формату књиге? Дуго. Ако ће

електронска књига полако убити штампану књигу, надам

се да неће и аутора!“. Kњиге су витални и верни ослонац

нашег духовног опстанка и, како недавно објави Умберто

Еко, Не надајте се да ћете се решити књига. У ову магију

уплетени су прво читаоци, писци, а потом и библиотека-

ри свих епоха, јер фине нити повезују оне који се најбоље

осећају у библиотеци. То је амбијент збиље и недосегнутих

простора који нас храни и обмањује, нудећи „беле снове“.

Шездесетосма – студентске демонстарације

Под одредницом Ледине описано је догађање поводом сту-

дентских демонстрација јуна 1968. године, али понављамо

још једном те догађаје утиснуте у подсвјест генерације која

улази у осму деценију живота:

“Тог далеког јуна 1968. године Београд се преко својих

студената уписао у историју. У Њујорку, Паризу, Варшави, Берлину, Мексико Ситију, Токију, Прагу и главном граду

СФР Југославије, историјски часовник је откуцавао исто

време. Ти откуцаји, пре пола века, били су заправо побу-

на студената која је прохујала од Америке, преко Европе

202

Л е к с и к о н п о з н и

до Азије, потресајући различите друштвено-економске

системе и политичке режиме. Био је то један планетарни

покрет о чијим узроцима се још пишу расправе, иако се

у међувремену у свету збило много других историјских

догађаја, попут распада Совјетског Савеза, слома кому-

нистичких режима, и искорачења у нови глобалистички

светски поредак и „интернет друштво“.

Прослављени социолози и филозофи попут Рајта Мил-

са, Херберта Маркузеа, Ернста Блоха и Жан-Пол Сартра, постали су заштитни знак овог бунта академских грађа-

на. А млади интелектуалци ‒ Анђела Девис, Руди Дучке, Данијела Кон Бенди, били су на челу оних који су хтели

да мењају свет. У факултетским аулама, на трговима и

улицама, зрачила је страховита стваралачка енергија, ду-

ховитост, маштовитост, нови уметнички израз ‒ на сцени

је била генерације која није пристајала да се њом манипу-

лише. На свакој тачки глобуса, симпатије грађана биле су

на страни младости, на страни студената.

БУНТ те 1968, на западу и на истоку није био изазван

истим разлозима и није имао исте последице. Тако је било

и у Југославији. Па чак и у њој, узроци студенских протеста

нису били исти у Београду, Сарајеву, Загребу и Љубљани...

У Приштини, на Косову, а потом, у Тетову, у Македонији, избиле су прве значајније сепаратистичке демонстрације.

А све је започело у Београду.

Путницима првог јутарњег воза за Загреб, 3. јуна, указао

се необичан призор. Утрине око пруге на Новом Београду

биле су прекривене изношеним ципелама, дотрајалим са-

коима и јакнама, демодираним женским ташнама и плете-

ним вуненим џемперима. То су били трагови обрачуна који

се, ноћ раније, десио између милиције и студената. Дабоме, путницима јутарњег воза није било тешко да закључе ко

203

Мила Медиговић Стефановић

је у том обрачуну извукао дебљи крај. Те ноћи многи нису

спавали. Студенти су видали ране, једни у Студентском

граду, други по болницама, трећи у затвору. У милицији су

састављали званично саопштење у коме ће студенти бити

искључиви кривци за претходне догађаје.

Заправо, све је почело безазлено. Тог дана, 2. јуна, Ве-

черње новости, као покровитељ забавне ревије „Караван

пријатељства“, заказале су генералну пробу приредбе која

је требало да обиђе Југославију. Било је предвиђено да се

проба одржи у насељу Омладинске радне акције, у непо-

средној близини Студентског града. Званично се тврди да

је проба представе пребачена у салу Радничког универзи-

тета Нови Београд због опасности од кише. Међутим, Ан-

тон Марти, чувени загребачки ТВ режисер, „командант“

овог пројекта, у последњем тренутку одлучио је да прет-

премијеру спектакла одржи у затвореном простору. Орга-

низатор, али ни руководство радне акције, нису о измени

обавестили студенте. А у сали је било само четири стотине

места! Студентима редари не допуштају да уђу. Нико не

покушава да окупљеној маси разложно објасни у чему је

проблем. Чују се само осорни гласови: „Одбиј!“.

БЕНИГНИ повод – сукоб са милицијом око уласка у

дворану где је одржавана приредба, претворио се у прави

мали рат у Студентском граду. Избијају прве чарке. Стиже

милиција. Представа се прекида и почиње општи метеж.

Не зна се ко кога бије. Студенти се повлаче према Студент-

ском граду... Претучени крећу ка Скупштини Југославије

да искажу свој револт. Али, авај, кордони плавих шлемова

без милости их заустављају.

Био је то урнебес који је немогуће речима описати. Сва

незадовољства, која су се годинама таложила, избијала су

сада кроз један крик или једну реченицу. Из павиљона

204

Л е к с и к о н п о з н и

Студентског града допирало је: „Уа, батинаши!“, „Рад-

ници - студенти!“, „Доле убице!“, „Хоћемо посао“... Те

ноћи изабран је и први Акциони одбор студентских де-

монстрација: Предраг Богдановић Ци, песник, Ђорђије

Вуковић, главни уредник Студента, Раде Кузмановић, заменик секретара УК СКС, Слободан Вуковић, секретар

Универзитетског одбора Савеза студената, Рајко Павиће-

вић, уредник Студента, Миодраг Перовић, председник

студената Студентског града.

И опет је уследила команда: „Удри“, а потом су поле-

теле бомбе сузаваца. На све стране почеле су да севају

палице, час на леђа, час у главу демонстраната... Нико од

многобројних политичара није могао да заустави налет

полиције. Али, пендреци нису успели да зауставе сту-

дентски протест, сем утолико што је из Студентског града

пресељен на факултете широм Београда. Студенти су свој

протест наставили на факултетима. Народ, који је преко

телевизије чуо за збивања код подвожњака, почео је да се

окупља на Студентском тргу. Грађани су били шокирани

застрашујућим, суровим призорима. За кратко време на

Студентски трг слило се више од 50.000 људи.

ТИТО НУДИО ОСТАВКУ, ШЕЗДЕСЕТ ОСМА је оста-

вила у наслеђе неке значајне тековине. Многи данашњи

друштвени покрети, пре свега еколошки и мировни, не-

владине организације, били би незамисливи да власти

нису прихватиле идеје из 1968. И поједини моћници су

озбиљно пољуљани: Џонсон је морао да одустане од по-

новне кандидатуре за председника САД. Де Гол је поднео

оставку. А Тито је, први и једини пут, понудио оставку!

Са балкона Филозофског факултета говорили су про-

фесори Љуба Тадић, Драгољуб Мићуновић и студенти

Соња Лихт, Мира Јовановић, Влада Мијановић, Божидар

205

Мила Медиговић Стефановић

Борјан... У ДВОРИШТУ Капетан-Мишиног здања, са

склепане бине, студенти су исказивали свој револт и екс-

периментисали са директном демократијом у правом ан-

тичком смислу. Њихови акциони одбори обнављали су се

свака 24 сата. Ниједна одлука није могла бити донета без

претходне расправе, а усвајане су непосредно на зборови-

ма. Биле су то нове форме друштвеног живота. Готово сви

културни радници осетили су потребу да се солидаришу

са студентима: Жика Павловић, Желимир Жилник, Душан

Макавејев, Вук Бабић, Стева Жигон, Љуба Тадић, Жарко

Цвејић, Мира Ступица, Рада Ђуричин, Бранко Плеша, Стојан Дечермић, Живан Сарамандић, Карла Булић, Бран-

ка Веселиновић, Бранко Ћопић, Борисав Пекић, Данило

Киш, Васко Попа, Стеван Раичковић, Мирко Ковач, Матија

Бећковић, Борислав Михајловић Михиз...

Десанка Максимовић дошла је међу првима. ‒ Драга

децо, запамтите какви сте данас, јер нећете моћи такви да

будете целог живота. Данас сте најлепши и најузвишенији

у свом животу. Колико се тога будете сећали, толико ћете

бити добри ‒ рекла им је Десанка Максимовић.

Нашао се ту и неизбежни Јаков Гробаров. Тражио је

реч. ‒ Јашо, није згодно, мало си попио... ‒ Значи, правите

диференцијацију, а машете демократијом! ‒ презриво је

одговорио Гробаров.

МЕЂУ студентима се све чешће причало о могућности

да војска интервенише, спомињане су некакве тенковске

дивизије. Јер, осим угледника из културног живота, Капе-

тан-Мишино здање посећивали су и високи функционери: Предраг Ајтић, Жика Берисављевић, Стеван Дороњски и

други. Већина њих је у појединачним разговорима, али и

у обраћању са бине, студентима и професорима изрицала

гомилу претњи! Говорили су, отприлике, да је у интересу

206

Л е к с и к о н п о з н и

студената и професора да се разиђу, да може доћи до крво-

пролића, а један је чак претио и тенковима!

Највише овација доживео је Душко Радовић, који је те

претње неупоредиво ефектније ућуткао када је изашао на

бину и рекао:

‒ Немци су у овој земљи поставили, једнога дана, један

рекорд у убијању ђака. Ако је некоме стало да тај рекорд

премаши, вечерас му се пружа прилика. Јер, овде сада има

преко пет хиљада ђака ‒ поручио је Радовић.

Политичари су лупали главу како да студентска побуна

не добије шире размере. Да приче о ангажовању војске и

тенкова нису биле без основа, потврдио је и Петар Стам-

болић у разговору са историчарем, у другој половини се-

дамдесетих година, Вјенцеславом Глишићем: „Једно вече, доцкан, састали смо се код Кардеља. Он, Мијалко Тодо-

ровић, Милош Минић и генерал Шумоња. Не знам да ли

је био Боби (Радосављевић). Демонстрације се нису сти-

шавале и разговарали смо шта да се ради... Одлучили смо

да позовемо Тита и да то учини Шумоња. Предлагали смо

да Тито нареди да се једна војна јединица из Пожаревца

привуче на прилазе Београду. Тито је то одобрио и рекао

нешто као ‒ Што сте се толико уплашили? Одмах првог

дана, обукли смо војнике у милицијска одела...“

Јун 1968. изнео је на видело многе прикривене невоље

друштва: социјалну неједнакост, ерозију морала, злоу-

потребе, отуђеност руководства... Ова побуна је морала

имати крај, али он није био пораз. Њена појава остала је

мистична и истовремено је постала и опомена за сваку

власт и свако време. Израсла је у велики романтични мит, а на светској, али и југословенској политичкој сцени, више

ништа није било исто. Многи од актера нису живи. Пре-

текло је неколико непоправљивих занесењака, вечитих

207

Мила Медиговић Стефановић

заточеника 1968. Веровали су да мењају свет, а свет је, у

ствари, променио њих!

Стицајем околности у то време се глумац Драгомир Ги-

дра Бојанић вратио са снимања шпагети‒вестерна и имао

пуне џепове девиза, на помињање могућности да се интер-

венише тенковима против студената, покушао је да умири

студенте. Тетурајући се, узео је микрофон и патетичним

гласом повикао: ‒ Браћо студенти! Вама прете тенковима!

Али, не секирајте се ‒ вама ће бата Гидра да купи тенк!“

208

POZNI LEKSIKON:

tužna i setna prisećanja u otimanju od zaborava

209

Kraj početka

„Na kraju ovog početka

srećem duhove

prošlih portreta

izgubljenih inkarnacija –

prepoznajem stare haljine,

ali nisam u njima,

vidim samo oblake u kojima sam

igrala školice,

gutala slane kapi morske vode,

mirisala na prve poljupce,

sećam se nekih pokreta,

očukane limene šolje,

sa likom Mike Miša,

„cigar špica“,

zlatnog kaiša,

čak iz dana dok je otac bio živ.

Okružile me senke

prošlih likova

a ja im nudim „Postup“,

pršutu i smokve iz bašte,

iz Borika,

i nazdravljam kao da je već došao –

kraj

i nema nam više rastanaka

mada to nisam više ja

nego samo literatura.“

Digitalna galaksija / Maja Herman Sekulić 210

Red slova u LATINICI: A, B, C, Č, Ć, D, Dž, Đ, E, F, G, H, I, J, K, L, Lj, M, N, Nj, O, P, R, S, Š, T, U, V, Z, Ž.

Abecedarijum

Prvo slovo abecedarijuma je A, a poslednje Ž. Prvo slovo hrvatske abecede je A, prvo slovo bošnjačke abecede je A.

Riznica tajni: abecedarijum Stevana Lakatoša pobuđuje čitalačku pozornost onih što vole leksikone, azbučnike, rećnike, rečju ‒ tematizaciju fikcije i stvarnosti u leksikološkom žanru.

Prozor „abecedarijuma“, „kao Prozor žirafa me je, sve sričući, naučio da čitam između redova. On je bio sastavni deo detinjstva, poput laku noć, deco, na televiziji, nikome nije padalo na pamet da ospori bilo koju njegovu tvrdnju. Slovarica od prozora do žirafe je moje detinjstvo, svlačionica, čas fiskulture, neprestano rastenje, razdoblje koje prethodi jednom lepšem razdoblju, meka diktatura, moj domaći zadatak, moja beza-zlenost, moja generacija. Slovarica od prozora do žirafe jeste jedna knjiga, a jedan od njenih protagonista sam i ja sam.“

(Peter Zilahi, Poslednji prozor žirafa: slovarica za decu uzrasta iznad 5 godina, preveo s mađarskog Arpad Vicko, Beograd: Rende, 2002).

Aberacija

Svaka promene nekog očekivanog ponašanja ili rasuđivanja, pa čak i mišljenja sve do njegovih ekstremnih paranoidnih poremećaja (kako bi se psihoterapeuti izrazili) može se nazvati aberacija. Ovaj pojam se upotrebljava i u mnogim drugim naukama. Etimologija kaže da izraz aberacija potiče od 211

Мила Медиговић Стефановић

latinske reči aberrāre što znači odlutati. Figurativno u svakodnevnom govoru može se koristiti kao sinonim za skre-tanje ili odstupanje od nekog normalnog tipa, a nekad može značiti i lutanje ili neku zabludu. Pomenuti pojam koristi se u raznim oblastima, tako u optici predstavlja nespajanje sve-tlosnih zrakova u jednu žižu. Dalje, postoji i tzv. sferna ili mo-nohromatska aberacija. Astronomija termin aberacija upotrebljava kao pojavu prividne promene položaja nebeskih tela, a koja nastaje kao posledica translatornog kretanja Zemlje oko Sunca i ograničene brzine svetlosti. Razlikuju se godiš-

nja i dnevna aberacija. Godišnja je upravo posledica translatornog kretanja Zemlje oko Sunca, dok je dnevna aberacija posledica obrtanja Zemlje oko sopstvene ose. U medicini se takođe upotrebljava u vidu hromozomske aberacije, odnosno promene u genomu (svi nasledni podaci jednog organizma kodirani u DNK) koje obuhvataju cele hromozome ili njihove delove. Pomenute aberacije se mogu videti pod mikroskopom za razliku od genskih mutacija.

Anonimnost

Gore od anonimnog života je anomimna smrt (Brano Mandić).

Zato su naše novine pune tragičnih imena sa detaljima koji prevazilaze zahteve skrupula... Među svijetom iz koga potičem i onog gdje su se slile moje zavičajne vode ima mnogo nekro-filičara. Nekrofilna kultura evocira se u mnogim situacijama i onda se potire svaka anonimnost. U Crnoj Gori to je izrazito kroz prepoznatljivost tuženja nad odrom umrlog i mnoštvom umrlica u dnevnim novinama. Naravno, najteži gubitak je odlazak mladih i najrođenijih iz porodice.

212

Л е к с и к о н п о з н и

Antiejdž

Živjeti u skladu s godinama, ili forsirati imidž okasnele mladosti? Ono što je priroda podarila čoveku – svejedno je da li su u pitanju žene ili muškarci – danas je prevaziđen model životnog kreda. Zato postoji cela industrija usredsređena da nas redov-nim „postovima“ podseti na novosti iz registra lepote i zdravlja, kako bismo bolje izgledali i funkcionisali bez bolova u glavi i zglobovima. „Preparati za dnevnu negu čine kožu glatkom, ela-stičnom i hidriranom. Kada biramo dnevnu kremu očekujemo da bude savršena i kao podloga za šminku, da neguje i učvr-

šćuje kožu lica. Za zrelu kožu je naročito važna revitalizacija, zato treba odabrati kremu koja intenzivno obnavlja kožna tkiva i poboljšava njihovu gustinu, te na taj način usporava proces starenja.“ I tako u beskraj svakog dana...

Arhipelag

Uvijek sam voljela mala ostrva za osamu i prebiranje lišća sjećanja, a vrijeme je u neminovnom izmicanju odabralo ono što zauvijek ostaje izdvojeno iz hrpe „oharaske“. Svako ljudsko biće je minijaturno ostrvo velikog arhipelaga čovječanstva. Po-etološke zagonetke mnogih knjiga prikrivene su ispod odred-nice „arhipelag“. Roman Žil Verna Arhipelag u plamenu našao se na policama naših čitalaca daleke 1935. godine; Arhipelag reči ‒ zbirka poezije Rene Šara, u prevodu Nikole Trajkovića, objavila je kruševačka „Bagdala“ 1964; Zanimljiva je literato-loška tema sveprisutne laži u Arhipelagu laži Nikole Jakovljeva (1974); Arhipelag je i zbirka pjesama Gojka Božovića osnivača i glavnog urednika istoimene izdavačke kuće, štampana 2002. u izdanju beogradskog Rada; Čitanje stvarnosti pronalazimo na osoben način i u Arhipelagu strasti Nišlije Zorana Božinovića 213

Мила Медиговић Стефановић

priredjene 2016; Arhipelag Gulag: 1918-1956.: pokušaj književnog istraživanja Aleksandra Solženjicina, u prevodu Vidaka Rajkovića, nalazimo u izdanju „Akademske knjige“ iz Novog Sada 2019.

Najveći geografski arhipelag predstavljaju Aleutska vulkan-ska ostrva na obali Sjeverne Amerike u Tihom okeanu, izme-

đu Aljaske i Kamčatke. Do Arhipelaga prvi su prispjeli ruski istraživači 1741. Aleuti su, zajedno sa Aljaskom bili dio Carske Rusije, da bi prodajom Aljaske Amerikancima, samo zapadni dio ostrvlja pripao Rusiji. Danas se lanac Aleutskih ostrva sa 50

vulkana proteže na zapad od Aljaske do ruske obale.

„Njujork je arhipelag. Kao Lenjingrad. Kao Venecija. Samo ovde je svaki oblakoder – arhipelag za sebe. Svaki blok kuća

– ostrvo. Arhipelag od 2028 usamljenosti. Ulice i avenije – kanali. Umesto vode – reke automobila odvajaju bezbrojna ostrva i njujorški krovovi su arhipelag za sebe. Saksofoni i trube se dozivaju sa krova na krov u letnjoj noći. Njihova crna, katrani-sana lica ovenčana su kavezima za golubove, prvim ljubavnim tajnama, šumama drveća i hiljadama zelenih ogledala bazena, visoko među oblacima“. (Maja Herman Sekulić, CAMERA OBSCURA, „Kamera II“, Kamerografija, Beograd: Sfarios, 1990, 34-35).

Peking je arhipelag, njegova ostrva su sazidana na pijesku, pravom pustinjskom pijesku, a taj pijesak se podigne kad krene oluja i prekrije višemilionski grad. Jedan pekinški kvart ima stanovnika koliko cijela Crna Gora, a jedna opština obuhvata sedam miliona – koliko ima cijela Srbija. Između nebodera su uzglobljene stare pekinške četvrti (futonzi) kao zasebna ostrva skromnih kineskih radnika. „The thousand islands“ (hiljadu ostrva) je pekinški dresing; njegova ljutina je tolika da izaziva bol u ustima i ždrelu, ali, i pored toga Kinezi ga konzumiraju uživajući u tom ukusu.

214

Л е к с и к о н п о з н и

Banjaluka

Iza porodičnih toponima kriju se sva putešestvija mnoštva skromnih i istaknutih pojedinaca. Za moju porodicu Banjaluka je višestruko važna. Otuda je rodbina mog počivšeg supruga prof. dr Ljubomira B. Stefanovića. Potraga za doku-mentacijom, fotografijama i uspomenama iz vremena koja su me spojila sa Stefanovićima, pamtiću dok sam živa, a želim da ostavim i sinu Branku uspomene na njegove pretke. U porodičnom arhivskom fondu nema mnogo dokumenata i fotografija, što zbog stradanja i progona od ustaša tokom Drugog svetskog rata, što i zbog oduzimanja imovine posle završetka rata. Sećam se da smo jednom od naknade za eksproprijacije placeva u centru Banjaluke kupili „fiću“. Tim kolima smo krenuli na redovno ljetovanje u Petrovac na Moru i u povratku, preko živopisnih bosanskohercegovačkih predela, stigli u Banjaluku. Divan grad na Vrbasu, svekrvina rodbina Ožegovići

– gostoprimni i duhoviti – primila nas je svesrdno i čazbeno (kako bi rekli Crnogorci). Krajem osamdesetih tokom ekskur-zije polaznika Političke škole Šumadije po Jugoslaviji, prošla sam kroz centar Bosanske Krajine i uvela moje „učenike“ u znamenitosti grada na Vrbasu. Pričala sam o Kastelu, Ferha-diji, Sahat kuli, Pelagićevoj bogosloviji, Višoj djevojačkoj školi (kasnije bioskop „Kozara“), Gospodskoj ulici, Vrbaskoj bano-vini, Banskom dvoru, Sokolskom domu..

Moja svekrva Leposava Ožegović Račman mi je pričala da je njen otac prota Lazar Ožegović krstio Branka Ćopića u Hašanima. Branko Ćopić ima priču o proti, da li je to zaista sveštenik Lazar nisam naknadno proveravala.

Jedna epizoda na Beogradskom sajmu oktobra 2006. tiče se povezanosti Stefanovića s Banjalukom. Posetivši mnoge štandove, reših da se raspitam za publikacije o poznatim banjalučkim 215

Мила Медиговић Стефановић

familijama u Zadužbini „Petar Kočić“. Kod njih nije bilo takvih knjiga, ali me uputiše prekoputa na štand porodice Vicić. Na pitanje o porodici Stefanović vlasnica izdavačke kuće Sneža-na Vicić pokaza knjigu Pozdrav iz Banjaluke = Greetings from Banjaluka: Banjaluka na starim razglednicama = Banjaluka on old postcards: 1897-1941; otvori osmu stranicu na kojoj je štampano privatno izdanje razglednice trgovačke radnje Ljube Stefanovića iz 1903. godine. Pretrnuh, moj suprug nije znao da je njegov deda – po kome je i dobio ime, štampao razglednicu kao reklamni gest dobrog trgovca. Cena knjige beše previsoka (50 evra), ali uzeh adresu da kasnije kupim knjigu. Novac sam obezbedila od prodaje nekog porodičnog nakita Stefanovića i naknadno kupila knjigu.

Istražujući građu u omiljenom Arhivu Jugoslavije (u Biblioteci kod drage koleginice Suzane Srndović), sretoh se sa nekoliko arhivara zaposlenih u Arhivu Republike Srpske, popričah sa njima kao prava banjalučka snajka. Sutradan sam im donela kopiju rukopisa Uroša Stefanovića, napisanog kao sećanje na Prvi svetski rat. Ovaj zapis na Internetu uključuje podatke sačuvane i u Životopisu iz 1953. godine. „Uroš Stefanović je rođen u Banjaluci 2. septembra 1890. godine. Njegov otac Petar i majka Jovanka (djev. Goronja) su nedaleko od Banjaluke držali skromnu seosku kafanu. Nakon što je zavr-

šio osnovnu školu, u jesen 1903. roditelji ga šalju u Gradišku na izučavanje trgovačkog zanata. Tu se opio idejama panslo-venstva i sokolskog pokreta. Uključio se u rad Sokolskog druš-

tva i Društva trezvenosti „Pobratimstvo“ u Gradišci, a 1910.

je otpočeo sa sistematskim vježbanjem. Talentovan i agilan, postao je društveni prednjak, a uskoro i zamjenik starješine.

Pune dvije godine Uroš je pješke odlazio u Rogolje, neumorno vježbajući i pripremajući seosku omladinu za slet sokola i pobratima održan 1911. u Gradišci. Sve vrijeme Uroš je najuže 216

Л е к с и к о н п о з н и

sarađivao sa Sokolskim društvom „Dušan Silni“ u Banjaluci, osnovanim 1906. godine, i njegovim osnivačima i najagil-nim pregaocima, među kojima su se posebno isticali profesor Vladislav Skarić, advokat Stevan Moljević, dr Aleksandar Babić Aco i trgovci Savo Surutka i Mićo Baslać. Mostarsko i sarajevsko društvo, osnovana 1904. odnosno 1905. godine, zajedno sa banjalučkim predstavljala su okosnicu i zamajac osnivanju brojnih društava širom Bosne i Hercegovine, što je 1909. u Sarajevu rezultovalo osnivanjem Srpske sokolske župe bosanskohercegovačke koja je okupila 15 društava. Od tada su sva društva prihvatila naziv „Srpski soko“.

Već naredne godine srpski živalj u Bosni i Hercegovini je sa oduševljenjem prihvatio odluku o ujedinjenju srpskog sokolstva, donesenu 1910. u Beogradu. Iste godine predstavnici srpskog sokolstva u Bosni i Hercegovni prisustvovali su u Sofiji 5. sletu bugarskih junaka, a u Beogradu Prvom srpskom svesokolskom sletu. Odmah potom sprovođena je odluka o ujedinjenju srpskih sokolskih župa u Austrougarskoj sa Savezom sokolskih društava „Dušan Silni“. Sva društva prihvatila su jedinstvena obilježja, komande i načelo „Ustaj, živi, bori se, ne kloni!“

Uroš se u Gradišci zadržao punih osam godina, sve dok u jesen 1911. nije pozvan na odsluženje kadrovskog roka u au-strougarsku vojsku. Naredne godine njegova sokolska braća iz Gradiške masovno učestvuju u pomenu legendarnom ustanič-

kom vođi Petru Petroviću Peciji u Moštanici, podno Kozare, gdje je istovremeno održana i prva masovna sokolska mani-festacija srpskog naroda. Ovaj nesvakidašnji događaj, uspio u svakom pogledu, bio je snažan odziv na odluku o ujedinjenju srpskog sokolstva, te je izvršio ogroman uticaj na razvoj ideje sokolstva u Bosni i Hercegovini. Prvi svjetski rat ga zatiče u Gracu. Njegova Druga bosanska regimenta, čiji je domicil bila 217

Мила Медиговић Стефановић

Banjaluka, upućena je na galicijski front u borbu protiv Rusa.

Već šestog dana, nakon prvog vatrenog okršaja kod Lavova, narednik Uroš je, zajedno sa mnogim Srbima, prebjegao na rusku stranu. Velika grupa ratnih zarobljenika prešla je težak put preko Samare, Volge, Urala, Buhare, Amu Darje i Sir Darje, sve do Turkestana, gdje je smještena u napušteni logor po-graničnog ruskog puka. Masa od više hiljada zarobljenih Srba i pripadnika drugih slovenskih naroda raspoređena je po brojnim logorima širom Ukrajine, oko Kijeva, Harkova, Ode-se i Jekaterinoslava. Na zahtjev brojnih ratnih zarobljenika, a u sporazumu sa srpskom vladom, njih oko 3.500 je Dunavom transportovano u Srbiju. Tako se avgusta 1915. Uroš našao u Nišu, tada nezvaničnoj srpskoj prestonici. Austrougarska vojska je 5. oktobra 1915. pokrenula ofanzivu sa Save i Duna-va. Četiri dana kasnije Srbija je napadnuta i sa istoka, nakon što su austrougarske i njemačke diplomate ubijedile Bugarsku da se priključi Centralnim silama. Uroševa jedinica se borila kod Surdulice. Tu je on teško ranjen. Rastrgana na dva fronta i suočena sa neminovnim porazom, srpska vojska je počela da preko Crne Gore i Albanije odstupa prema Jadranskom moru, a potom je savezničkim brodovima prebačena u Grčku i sjever-nu Afriku. Ranjeni Uroš je stigao do Valone, odatle je prebačen na Sardiniju, a potom na Asinaru. Početkom 1916. Uroš je sa Asinare evakuisan u novi logor, ovaj put u Francuskoj, negdje između Marseja i Tulona. Nakon toga je još šest mjeseci proveo u Tulonu kao rekonvalescent. Oktobra 1916, potpuno oporav-ljen, narednik Uroš Stefanović je upućen na Solunski front.

Raspoređen je u 15. pješadijski puk „Stevan Sinđelić“ (Zaječarski puk) u sastavu Timočke divizije, koja je držala položaje oko Kožuh planine. Odatle je sa srpskom vojskom krenuo u proboj Solunskog fronta. Oslobođenje ga je zateklo u Travniku. Maja 1919. je demobilisan i vratio se u Banjaluku.

218

Л е к с и к о н п о з н и

Tamo ga je čekalo veliko iznenađenje. Njegova porodica je bila službeno obaviještena da je nestao u Galiciji, pa su mu čak redovno davali parastose. Kao i on, i braća su mu bila na fron-tovima, a sada potpuno osiromašeni i bez posla. Poznati trgovac Salomon Isakov Poljokan poklonio mu je štof, a Kojo Mar-

četić mu je sašio odijelo, „pola badava, pola na kredit“. To je mladom Urošu bilo dovoljno da sa više optimizma pogleda u budućnost. Uskoro je i njegov stariji brat Ljubo uspio da po-vrati staru trgovinu i gostionicu, pa je Uroš dobio prvo privremeno zaposlenje. Odmah je počeo i borbu za svoje ekonomsko osamostaljenje. Uspio je da u Gospodskoj ulici dobije lokal, pa je na sam dan stoljetnog duhovskog vašara, 20. juna 1920. godine, otvorio kolonijalnu radnju, koju je potom preregistrovao u trgovinu delikatesom i špecerajem, premjestivši je u svoju kuću na Bulevaru kralja Aleksandra broj 4. Sada je mogao spokojno da odluči o zasnivanju porodice. Oženio se 20. januara 1922.

godine Milevom, sa kojom je novembra iste godine dobio kćer-ku Stojanku, a juna 1924. i kćerku Dušanku. Sada, kad je trebalo izdržavati porodicu, Uroš preko puta trgovine otvara i kafanu, jednu od rijetkih koja je radila i noću.

Odmah po demobilizaciji i povratku u Banjaluku Uroš se vraća i svojoj staroj ljubavi – sokolstvu. Već u zimu 1919/20.

on pohađa savezni sokolski tečaj za prednjake u Ljubljani, a po povratku postaje glavni tehnički stručnjak za sistematsko vježbanje svih kategorija članstva. Na godišnjoj skupštini Sokolskog društva „Petar Mrkonjić“ 1922. izabran je za načelnika. Iste godine, u velikoj mjeri i njegovom zaslugom, osniva se Sokolska župa Banjaluka, koja okuplja 11 društava. Uroš je izabran za zamjenika načelnika Župe i, s prekidom, ovu je dužnost obavljao 15 godina. Banjalučka sokolska župa razvila je veoma živu aktivnost, a posebno je značajno predstavljanje njenih članova na sokolskim sletovima u Beogradu, Zagrebu, 219

Мила Медиговић Стефановић

Ljubljani, Osijeku i Sarajevu. Na Urošev prijedlog, iz Slovenije je došao Miloš Volk, koji je sve do Drugog svjetskog rata radio u Banjalučkoj sokolskoj župi. Volkovom zaslugom sokolstvo u Banjaluci dostiže zavidan tehnički nivo. Banjalučki sokolaši se u najlješem svjetlu predstavljaju na sletovima u Beogradu (1925), Banjaluci (1926), Ljubljani i Bihaću (1927)…

Uroš je banjalučke sokolaše predvodio i na Osmom sveslo-venskom sletu u Pragu 1926. To je bio njihov prvi nastup u inostranstvu. Na veleljepnom stadionu „Strehov“ predstavilo se i 110 banjalučkih vježbača i 60 vježbačica. U posebnoj vježbi Jugoslovenskog sokola Banjalučka župa je nastupila sa dvije cijele skupine. Na 10. svesokolskom sletu u Pragu 1938, koji je okupio čak 350.000 učesnika, Banjalučka sokolska župa, sa svim muškim i ženskim naraštajem, učestvovala je na zajednič-

koj svesokolskoj vježbi, kao i u posebnoj tački, u vježbi koju je Sokolski savez propisao za ovaj slet za sve kategorije. Na 9. sletu bugarskih junaka u Sofiji 1939. Banjalučka sokolska župa učestvovala je sa naraštajem i članstvom u svim propisanim zajedničkim vježbama članova, članica i naraštaja, kao i u posebnoj tački – vježbi Jugoslovena koju je Sokolski savez propisao za sve kategorije.

Na svim nastupima Uroš vodi članstvo Sokolske župe i njime rukovodi u nastupu vježbi, natjecanju i reprezentaciji. Uroš je bio neumorni član Organizacionog odbora za izgradnju Sokolskog doma kralja Aleksandra I Ujedinitelja, svečano otvo-renog 12–13. juna 1937. velikim sokolskim sletom. Time je ispunjena 30-godišnja želja banjalučkih sokolaša da dobiju svoj adekvatan krov nad glavom. U to vrijeme sokolstvo je izraslo u masovan i snažan pokret, a Banjalučka sokolska župa okuplja-la je 27 društava i 66 sokolskih četa, sa preko 7.300 vježbača i 5.000 vježbačica. Sokolska društva u najvećoj mogućoj mjeri su uticala i na razvoj niza sportskih grana.

220

Л е к с и к о н п о з н и

Nakon uspostavljanja ustaške vlasti Uroš odlazi u izgnan-stvo u Srbiju, a njegovu kuću i radnju u Ante Pavelića 4 pre-uzimaju novi „vlasnici“. Uroš se i poslije rata uključio u rad Sokolskog društva u Banjaluci, odnosno DTV „Partizan“ koje je nastavilo njegove tradicije, a u banjalučkoj gimnaziji je jedno vrijeme predavao gimnastiku. Na godišnjoj skupštini Saveza ratnih dobrovoljaca Banjalučkog sreza 1920. Uroš Stefanović je izabran za predsjednika. Bio je i aktivan član Ugostiteljsko-trgovačke komore Vrbaske banovine i Srpskog pjevačkog društva

„Jedinstvo“. U već poodmakloj dobi, uključio se u rad Malog crkvenog hora, koji su 1966. pokrenuli đakon Ratko Radujko-vić i Ruskinja Marija Vitkovska. Za uspješno vođenje sokolstva Uroš je odlikovan ordenima sv. Save III i IV stepena. Uroš Stefanović je umro 17. januara 1972. u Banjaluci.

(Preuzeto 20. 07. 2018. godine: Uroš Stefanović: srpski dobrovoljac, trgovac, gimnastičar i sokolaš / Zoran S. Mačkić //

Glasnik Udruženja arhivskih radnika Republike Srpske, 4/ 2012, 197-201).

Bezistan

Značajna tačka Beograda moje mladosti je bio Bezistan. Kod skulpture „Devojka sa školjkom“ sastajali smo se Ljuba i ja pre sklapanja braka. Dolazio je petkom posle posla iz Svetozareva i ja sam ga sačekivala u Bezistanu. To je 1967. bilo prvo mesto našeg sastajanja u Beogradu. I danas postoji Bezistan i neza-vršena priča o njegovoj rekonstrukciji. Kad god prođem ispod svodova, namerna da odem u Kombank dvoranu radi filmova, ili na Festival knjige izdavačke kuće (FeSK) Heraedu, prođem da me želja mine na lepu brucošku prošlost. Da bi se zapam-tio toponim Bezistan, navodimo da je to reč turskog porekla koja označava bazar, tržnicu ili trgovačku kuću u njemu, mesto 221

Мила Медиговић Стефановић

za trgovinu, uglavnom pokriveno sa više kupola ili bačvastim svodom.

Na mestu gde se od 1870. godine nalazio hotel „Pariz“, posle Drugog svetskog rata, u samom srcu prestonice, u pasažu koji spaja Trg Nikole Pašića i Terazije, projektovan je i sagrađen Bezistan, sa idejom da prolaz bude kulturni i turistički centar Beograda. Nekada zamišljen kao pokriveni trg, danas predstavlja oronulo zdanje sa ižvrljanim stubovima, neuglednim lokalima i oštećenim pločnicima. Lepota centralne fontane sa bronzanom skulpturom koja je rekonstruisana pre nekoliko godina, ne može da dođe do izražaja zbog okoline, a natpis ispred banke

„Oprez ‒ pada fasada“, svedoči da bezbednost prolaznika nije zagarantovana. Arhitekta Vladeta Maksimović dao je moderan izgled prostoru kružnog trga sa mrežastim krovom. U sredini je fontana ukrašena bronzanom skulpturom čuvenog jugoslovenskog umetnika iz 20. veka Aleksandra Zarina – „Devojka sa školjkom“.

Postoji i Bezistan kojeg danas nema. Počev od verovatnog prvog „instant aparata“ za fotografisanje, preko radnje u kojoj su se kupovale majice sa amblemima omiljenih rok grupa, do diskoteke koja se nalazila u podrumu današnjeg „Mekdonaldsa“.

Jedno od omiljenih sastajališta Beograđana otvoreno je 1980. godine i odudaralo je od svih tada popularnih mesta. Radilo je kao klasičan densing klub sve do 1989. godine, u njemu su nastupale Zana, Aske, Viktorija...

Zaštitni znak Bezistana bez ikakve dileme decenijama je bio bioskop „Kozara“, najpopularniji u prestonici. Mesto na kojem se za projekcije uvek tražila karta više, potpuno je renoviran osamdesetih godina prošlog veka, nekoliko puta je menjao vlasnika, pre nego što je zbog neuspešne privatizacije zatvoren 2003. godine, a u požaru maja 2012. izgoreo je dobar deo unutrašnjosti. (Preuzeto 17. avgusta 2019. sa sajta Novosti, „Lepotica oronulog lica“ /

222

Л е к с и к о н п о з н и

S. Đurić: http://www.novosti.rs/vesti/beograd.74.html:478763-Bezistan---lepotica-oronulog-lica).

Beogradski manifest

Turistička i prehrambena ponuda, prezentovana na Kale-megdanu 23‒26. maja 2019, okupila je veliki broj posjetilaca iz Beograda, prirođenih Beograđana – vezanih za zavičajna okruženja i gostiju iz mnogih mjesta širom Srbije i Crne Gore. Obilazeći štandove najviše sam se zadržala na mestima koja promovišu crnogorsko iće i piće i bila bogato počašćena, predstavivši se kao rođena Titograđanka–Podgoričanka, po-rijeklom iz Paštrovića.

Beograđanke

Najava romana Beograđanke Igora Marojevića održana je na Kosančićevom vencu, zgarištu Narodne biblioteke. Privukla me interesantna tema, ali je promoterka Milena Đorđijević toliko pričala da je preteranim unosom u temu potisnula autora u drugi plan. Bilo mi je neukusno da raspravljam o tome, kad god odem na neku promociju knjige u Narodnu biblioteku Srbije, prisetim se Beograđanki. Preporučujem ih za čitanje i uvid u pripovedačku usredsređenost na likove žena. U pričama koje u celinu ujedinjuje žensko prvo lice čitaocima se predstavljaju drugačije devojke, žene, prijateljice, majke i ljubavnice. Sve one zajedno kao Beograđanke, ali i svaka za sebe, otkrivaju nam čudne likove velegradskog miljea, kakve na prvi pogled možda ne primećujemo. Romantična teoretičarka filma koja brakora-zvodnom parnicom spasava brak, vlasnica male galerije koja preko Tviter-a otpočinje ljubavnu vezu sa slikarom čije radove prodaje, devojka koja je iz Beograda emigrirala u Minhen a 223

Мила Медиговић Стефановић

odatle na internet, najbolje drugarice u kojima bezazlene igrice sa Fejsbuk-a bude neočekivane porive, žena koja ni posle brojnih razočaranja u muškarce ne gubi veru u ljubav... – sve su to Marojevićeve Beograđanke, neobične žene u različitim životnim situacijama.

„Kao vrstan poznavalac ženskog karaktera, Marojević svoje Beograđanke predstavlja kroz niz minuciozno ispisanih ženskih portreta. I svaka od žena, čija je priča u ovoj knjizi ispričana gotovo slikarski precizno, jeste grad za sebe. Osam Beograđanki je pripovedaču ove knjige ispričalo svoje životne storije, a on je zadržao njihov glas prenoseći te priče čitaocima u obliku ispovesti koje će vas istovremeno nasmejati, raspla-kati, naterati da se zamislite i o koncu, u finalu svake od priča, podariti vam zrnce mudrosti.“ (Dejan Stojiljković).

Bolest

„Mada je reakcija na misterioznost bolesti određena karakte-rom ličnosti našeg vremena, samo oboljenje (juče tuberkuloza, danas rak) izaziva stare strepnje. Bolest koja je misterija i razlog za akutan strah danas se smatra moralno, pa čak i doslovno, zaraznom. Tako mnogi bolesnici od raka, pored toga što ih rođaci i prijatelji izbegavaju, bivaju izloženi raznim oblicima dekontaminacije, kao da je rak, poput tuberkuloze zarazna bolest. Kontakt sa čovekom čija se bolest tumači kao misteriozna malevolentnost neminovno je doživljen kao greh ili – što je još gore – kao povreda tabua. Samim imenima ovih bolesti pridaje se magična moć. U Stendalovoj Armansi, majka glavnog junaka odbija da kaže ‚tuberkuloza‘ jer se plaši da će izgovaranje te reči pogoršati sinovljevu bolest. Po Karlu Meningeru ( Vitalna ravnoteža) reč ‚rak‘ izaziva smrt bolesnika koji inače ne bi (tako brzo) umro od zloćudne bolesti. Ovakvim opservacijama se 224

Л е к с и к о н п о з н и

podržavaju antiintelektualne propovedi i površno saosećanje dominantni u savremenoj medicini i psihijatriji...

Sve ovo laganje kojem pribegavaju i lekari i bolesnici pokazuje koliko je čoveku razvijenog industrijskog društva teško pomiriti se sa smrću. Kako je danas smrt sablažnjivo besmislen događaj, bolest koja je za mnoge sinonim za smrt shvaćena je kao nešto što treba kriti... Kao i rak, koronarna tromboza može značiti smrt u roku od jedne ili nekoliko godina. Me-

đutim nikome ne pada na pamet da skriva istinu od srčanog bolesnika: nema ničeg sramnog u srčanom napadu. Bolesnike od raka lažu ne zato što rak (navodno) znači smrtnu presudu, nego zato što je ova bolest opscena, i to u prvobitnom značenju te reči: zlokobna, gadna fizički odvratna. Srčano oboljenje znači slabost, jad, mehanički kvar; u njemu nema sramote ili tabua tuberkuloze (u prošlosti) i raka. Metafore inspirisane tu-berkulozom i rakom vezane su za izuzetno užasne i upečatljive vitalne procese...

Tuberkuloza se tumači kao bolest jednog organa, pluća, dok je rak bolest koja se može pojaviti u bilo kom organu i zahvatiti bilo koji deo tela. Tuberkuloza je dezintegracija, grozničavost, dematerijalizacija; to je bolest tečnosti – telo se pretvara u sluz, pljuvačku i, na kraju, krv – i vazduha, to jest potrebe za dobrim vazduhom. Rak je degenarcija koja pretvara tkivo u tvrdu masu...

Tuberkuloza je, kako se veruje, relativno bezbolna. Za rak se veruje da je krajnje bola. Smrt od tuberkuloze je, navodno, bezbolna, dok je smrt od raka spektakularno bedna. Više od jednog veka tuberkuloza je bila prihvaćeni metod osmišljavanja smrti – jedna poučna, prefinjena bolest, gotovo bez simptoma; samrtnici su uglavnom mladi: Mala Eva u Čiča Tominoj kolibi, Dombijev sin Pol ( Dombi i sin), i Smajk u romanu Nikolas Ni-klb i, gde Dikens opisuje tuberkulozu kao ‚groznu bolest‘ koja 225

Мила Медиговић Стефановић

‚oplemenjuje‘ smrt. Uporedimo ovu oplemenjujuću, spokojnu smrt od tuberkuloze s ponižavajućim, mukotrpnim umiranjem od raka u O vremenu i reci Tomasa Vulfa (smrt oca Judžina Ganta) i Bergmanovom filmu „Krici i šaputanja“ (smrt sestre).

Tuberkulozni samrtnik predstavljen je kao biće lišeno svake transendencije i poniženo strahom i agonijom...

Tuberkuloza i rak služe ne samo za izražavanje grubih fanta-zija o kontaminaciji već i za ispoljavanje prilično kompleksnih osećanja o snazi, slabosti i energiji. Tuberkuloza je više od sto pedeset godina pružala metaforički ekvivalent za delikatnost, osetljivost, tugu, bespomoćnost. No sve što je nemilosrdno, neumoljivo, razbojničko, analogno je raku. (Tako je Bodler u svom eseju Paganska škola napisao: ‚Mahnita strast prema umetnosti je rak koji proždire sve ostalo...‘) Tuberkuloza je ambivalentna metafora, ujedno prokletstvo i simbol prefinje-nosti. Rak nije ništa drugo do prokletstvo; metaforički rečeno, unutrašnji varvarin.

Današnje tumačenje raka podrazumeva sasvim drukčiji, otvoreno brutalni stil lečenja. (Poznata dosetka koja se čuje po onkološkim klinikama i od lekara i bolesnika glasi: ‚Terapija je gora od same bolesti.‘) Maženje bolesnika ne dolazi u obzir. Kako se bolesnikovo telo smatra napadnutim ( invazija), jedina terapija je kontranapad. (...). Ćelije raka se ne množe; one vrše invaziju (prema jednom udžbeniku, ,maligni tumori vrše invaziju čak i kad je rast veoma spor‘). Ćelije raka stvaraju

,kolonije‘ prvobitnog tumora na udaljenim mestima time što najpre uspostavljaju male isturene položaje ( mikrometastaze) čije se postojanje može samo naslutiti, a ne utvrditi.

I lečenje ima vojnu aromu. Metafore inspirisane radio-loškom terapijom potiču od rata u vazduhu: bolesnici bivaju

,bombardovani‘ razornim zracima. Kemoterapija je rat hemij-skim sredstvima, otrovima...“

226

Л е к с и к о н п о з н и

Blefiranje

Ova vrsta svakodnevnog ponašanja nije samo starački speci-jalitet, to je „neveranding story“ od detinjstva, preko mladosti do poznih dana života. Starost koja je u mladosti navikla na izbegavanje obaveza, neumorno nastavlja da kreira izgovore i pod starost. Registar blefova je pozamašna autorizovana knjiga, pogotovo kod inteligentnih osoba. Motivi su različiti, ali fas-cinira dovitljivost, pa se može desiti da blefer bude uskraćen za pažnju u trenutku istinske nevolje, jer se u datom trenutku prisutnima može učiniti da blefer pravi predstavu.

„Blef je u čestoj upotrebi kod političara i ljudi od biznisa i trgovine. Što je najgore, blefiranje može postati čitav način života. I životni stil. A u delu Prevarologija (Alan Henkinson) nalazimo objašnjenje da većina onih koji su na blefiranju izgradili karijeru tvrde da su ljudi koji su varali bili žrtve sopstvene pohlepe i gluposti...

U društvenoj i kulturnoj atmosferi, u kojoj nema kreativ-nog sukobljavanja, kao celovitog ljudskog sporazumevanja ‒

stvorene su temeljne pretpostavke za umrežavanje polovičnih saznanja, poluistina i neistina. Blefiranje unosi dinamiku laži i prevare. Više od toga, ono potamnjuje boje istinskog života, individualnu i društvenu vitalnost. Ono nema koren u snazi čovekovoj nego u njegovoj slabosti. Zahvaljujući njoj deli se jadni čovek u samom sebi do samoponištavanja...“ (Ratko Bo-

žović, Molitva osame, Beograd: Ćigoja štampa, 2016, 236-237).

Brevijar

Brevijar ili brevijarijum potiče od latinske reči koja označava: kratak pregled, izvod, spisak, izveštaj, molitvenik, trebnik sve-

štenika za dnevna bogosluženja. Pojam brevijar vezuje se za 227

Мила Медиговић Стефановић

tekstove iz crkvenih knjiga koji se svakoga dana čitaju u crkvi.

Kasnije su se pod ovim pojmom označavale knjige sa tekstovima za čitanje, poput odlomaka Starog i Novog zavjeta, ali i legendi, molitvenih sadržaja, pjesama...

Među bibliografskim jedinicama sa oznakom „brevijar“ dominiraju crkveni sadržaji, ali ima knjiga profanijih sadržaja. Izdva-jaju se naslovi: Kršćanski brevijar / Giovanni Rossi; [s talijanskog preveo O. Stanko Petrov], (Zagreb: R. Tomić, 1961); Bogoslužje: Misal i Brevijar za vjernike / priredio Jure Radić, (Makarska: Fra-njevačka visoka bogoslovija, 1965); Muzički brevijar Vojvodine /

Anton Eberst, (Novi Sad: A. Eberst, 1972); Psihoanalitički brevijar

/ Dragan Vukotić, (Beograd: [s.l.], 1995); Teatrološki brevijar: pozorišni eseji / Radoslav Lazić, (Beograd: Kalekom, 1998); Brevijar haosa / Alber Karako, (Sombor: Zlatna grana, 1999); Хамвашев

бревијар: мисли Беле Хамваша / избор и превод Сава Бабић, (Београд: Дерета, 2001); Svoje brevijare objavili su Seren Kjer-kegor 2001. i Artur Šopenhauer 2002. godine. Groteskni brevijar Borislava Pekića: (groteskno oblikovanje romana „Hodočašće Arsenija Njegovana“, „Kako upokojiti vampira“ i „1999“) / Lidija Mustedanagić, (Novi Sad: Stylos, 2002); Brevijar estetike / Croce Benedetto; Prevela Katarina Hraste, (Zagreb: Naprijed, 2003); Mediteranski brevijar / Predrag Matvejević; [predgovor prevela s talijanskog Andrea Montani], (Zagreb: V. B. Z., 2006); Intelek-tualni terorizam: heretički brevijar / Jure Vujić, (Zagreb: Naklad-nik „Zlatko Hasanbegović“, 2007); Brevijar poraženih / Emil M.

Cioran; S francuskog, uz konzultiranje rumunskoga izvornika, prevela Vanda Mikšić, (Zagreb: Meandarmedia, 2009); Бревијар

за будне очи / Миленко Д. Јовановић, (Београд: Беоштампа, 2010 ); Bilans srpskog termidora: mali lični brevijar / Dragoljub Todorović, (Beograd: Treći milenijum, 2010); Brevijar za piro-tehničare / Matijas Enar, (Novi Sad: Agora, 2011. Ova zanimljiva knjiga je lažni priručnik terorizma čiji narativni žanr ponekad 228

Л е к с и к о н п о з н и

podseća na neku od Volterovih priča, orijentalnu bajku, ili De-foovu ostrvsku utopiju, a koji opisuje uzajamno nerazumevanje između pripadnika trećeg sveta, Viržilija, i njegovog zaštitnika sklonog zloupotrebama, koji poznaje sva religiozna apokaliptič-

ka iskušenja. Zatim slede publikacije: Filozofski brevijar / Milen-ko A. Perović, (Novi Sad: Filozofski fakultet, 2014) i Brevijar za političare / Žil Mazaren, (Zlatno runo, 2017).

Među tekstovima odabrala sam odlomak iz Brevijara haosa Albera Karaka ‒ pouzdanog svedoka stare istine, u kojoj prepoznajemo sličnosti naših i tuđih doživljaja sveta. „Vreme isterivanja đavola i vreme vračanja je prošlo, ma šta da se desi prošlo je i vreme molitve. Religija nam više ne služi ni za šta i vernici nemaju opravdanja jer nas religije zbunjuju o našem postojanju, a vernici neće dublje da promišljaju svet...

Ovo stoleće je samrtno i smrt je nad nama, raspolažemo sredstvima dovoljnim da bi svaki čovek mogao biti četrdeset puta ubijen, ne znamo već šta bismo s oružjem, zgrade nam više nisu dovoljne, dubimo već i planine da bismo u utrobi zemlje gomilali alate smrti...

Suviše je kasno, istorija se više ne zaustavlja, ona nas nosi i nagib njenih padina oduzima nadu u bilo kakvo usporavanje, mi idemo ka planetarnoj katastrofi...

Gradovi su škole smrti zato što su nehumani. Svaki je postao raskrsnica buke i smrada, svaki postaje haos građevina među kojima se na milione rojimo i gubimo razlog bitisanja...

Smrt će nas zrele ubrati, za nju sazrevamo, a naši potomci, kojih će biti samo šačica na površini tog opšteg pepelišta, neće prestati da nas proklinju i dovršavaju spaljivanje svega što smo obožavali...

Naši intelektualci znaju samo da se poigravaju, naši duhov-nici samo da lažu, niko ne pomišlja da ponovo razmisli o svetu, niko nam ne predlaže sredstva da se pomeri ono što je izvesno, 229

Мила Медиговић Стефановић

svi hoće da načine karijeru diveći se veštini kojom se čuvaju jedni od drugih, nikad ne vređajući konvencije...

Više volimo svoju nesreću nego reforme i to ćemo dokazati s oružjem u rukama, uvek ćemo poći za onima koji nas upu-

ćuju na stazu smrti, a sebe ćemo poštovati samo zato što ih sledimo. .

Muze su napustile zemlju i evo već nekoliko generacija otkako su lepe umetnosti mrtve, varalice imaju otvoreno polje i nikad se nije videlo toliko šarlatana. Ali, najtužnije je to, što nam oni koji se suprotstavljaju njihovim prevarama ništa ne predlažu, ništa sem neukusa...“

Bubice

Ovde nije reč o uobičajenoj primedbi da mladost ima svoje bubice – aludirajući na neočekivana ponašanja otpora i kontri-ranja starijima, već o sredstvu komunikacije kojim se prenose informacije-odgovori na ispitna pitanja od udaljenog suflera.

Reklame za pozajmljivanje vidljivo su oblepiljene na stablima i električnim stubovima, posebno, pored tehničkih i Pravnog fakulteta u Beogradu. To će biti „naučni podmladak“ za internu upotrebu (zapošljavanje u okruženju – a preko veza može i u BG). Oni koji reflektiraju na odlazak u inostranstvo dobro se pripremaju za polaganje, jer je za intelektualnu migraciju jedini garant kontigent znanja, veština i umeća, a diploma je na drugom mestu.

Budva

Promjene nagore zadesile su i Budvu ‒ antički grad podignut u vrijeme kralja Kadma, obilježen viševjekovnom tradicijom.

Starosjedeoci su morali da ustuknu pred navalom „zvučnih“

230

Л е к с и к о н п о з н и

biznismena i da nemoćni ustupe mjesta novim strategijama koje brišu nekadašnje estetske i etičke vrijednosti. Tijana Kota-rac je to primjereno komentarisala na Facebook-u.

Skica za portret jednog grada

Krenemo (moje mlađe dijete i ja) predveče od Dubovice prema gradskom bazenu. Već negdje blizu teretane na otvorenom kod „Crvene zgrade“ (pored koje BTW šut stoji već mjesecima) naznake da su studenti u našem gradu. Prolazi grupa od njih desetak sa velikim zvučnikom odvrnutim do daske, iz kojeg dopire neka (meni) nepoznata muzika, koja kao da govori: „Turci se mogu povući sa ovih prostora, ali iz nas nikada“. Oni ponosni, dižu ruke iznad glave koja je blago pognuta, pokušavaju kao da „drže ritam“, a ja svoj korak ubrzavam i trudim se da sinu objasnim da to što čujemo „nije dobro“ (hmmmmm, iskoristila sam možda i par težih riječi).

Ulazimo na Slovensku plažu, on odlazi da gleda utakmicu, a ja hrabro odlučim da prošetam kroz naselje. Nepromišljeno, pri-znajem, jer ono što je uslijedilo, u muzičkom smislu, uvjerava me da sam „dinosaurus“, „iz prošlog vijeka“, „prepotopna Tijana“ ... Gledam oznake: medicinski, farmaceutski... mislim...

jaooooooo, kakvi su bre tek onda moji pravnici? Negdje kod hotela „Park“ trubači. Opasni su, znaju da namirišu dobru zabavu. Najhrabriji studenti se kupaju, jadna prljava plaža svjedok je burne noći, tamo gdje i nema limenki i staklenih flaša (sačekaće to staklo neko slatko bosonogo dijete) ima plastike, smeća i svega čega ne bi trebalo da ima sredinom maja na jednoj od najljepših obala regiona. Okrećem prema Starom gradu. U blizini „Vile Manojlović“ ritam trese pri-morske borove, stotine studenata „pronalaze sebe“ u nekom folku koji je odavno prestao da bude „turbo“ već je dostigao novu, višu dimenziju. Razaznajem jedino da je duet, tekst je nemoguće razumjeti, a o „melodiji“, paaaa... osim da dokazuje 231

Мила Медиговић Стефановић

da je Orijent blizu, teško da mogu da govorim. Prolazi grupa Kineza, đuskaju nasmijani! Raskopanim šetalištem, koje čeka novu presvlaku, ubrzavam pored neuređenih parkinga, nezaštićenih gradilišta, privremenih lokacija koje rade uprkos zabrani... Kod „Stare autobuske“ opet zaokret, izlazim na šetalište bliže moru, nesrećno popločano, konstatujem....

raširili se restorani, po plažama, po mostovima, a onda čujem zvuk saksofona u daljini. Alt. Više volim sopran, ali sada nisam u situaciji da biram! Žena svira zatvorenih očiju. Pri-lazim lagano, da je ne uplašim, ubacujem neki simbolični novac i tiho kažem: „Uljepšali ste mi dan“. Ona ne otvara oči, ali se nasmiješi iako vidim da me ne razumije. Strankinja.

Već posle nekoliko metara „divlji“ ulični prodavci ubjeđuju ženu da kupi igračku automobil koji se okreće uplakanom djetetu, jedan „sprej slikar“ objašnjava simpatičnom paru kako su njegova djela „simbol mistike“?! Nekoliko restorana na obali je upalilo svijeće, dopire neki lagani evergreen, Francuzi šetaju ovim dijelom obale, drže se za ruke. Miriše riba, ali i pizza. Primjećujem da je neko ispod „Vile Manojlović“

postavio drvenu ogradu na kameni zidić koji šetalište dijeli od plaže. Pitam se da li je njegov? Očigledno je želio da zabrani djeci da hodaju zidićem, zar to nije bilo zabavno? Ali, malo Zlatibora na „pjeni od mora“ nikada nam nije falilo! Par metara dalje studenti odlaze sa žurke. U oči upadaju standardne podjele: dobitnici i gubitnici, glavni gradovi i unutrašnjost, djeca iz bogatijih i ona iz skromnijih porodica... lideri su glasni, ostali ih prate... par djevojaka šeta zasebno, one ne pripadaju toj žurci, bojažljivo ih zaobilaze da nekoga slučajno ne dotaknu tijelima. Idem da sačekam dijete pored bazena, oni se vraćaju u sobe, pjevaju, mokri su od kupanja u bazenu i moru, veseli, dovikuju se, dobacuju... Kamion pun pjeska dolazi do šetališta, prašina nagovještava da počinju pripremne radnje za 232

Л е к с и к о н п о з н и

asfaltiranje. Napravićemo novo, ljepše šetalište, uklonićemo ružne privremene lokacije, gradilišta će prerasti u moderne hotele, možda će i plaže biti čistije narednog maja, ali da li će zvuk saksofona parati tišinu kasne proljećne večeri?

Čistoća i čistunstvo

Fenomen čistoće i čistunstva povezuju naučne discipline: este-tika, etika i patopsihologija. U to sam sam se uvjerila bezbroj puta. Bijele slike posle kolorističke faze su objašnjene u okvirima ovog leksikona. Etičko čistunstvo je poželjno nastojanje da neokaljani odživite i njegujete prefinjenu duševnost od rođenja do poslednje ure. Pobornik sam i higijene, ali pretjerivanja mogu biti opterećujuća za druge – one koji vole nered i prihvataju ga kao normalno stanje. Moja mama i njena sestra blizna-kinja razlikovale su se i po izgledu, i po unutrašnjem sklopu i te razlike su bile za poštovanje. Mama je bila majstorica kužine, pranje velikog veša bilo je teško u vremenima kada nije posto-jala mašina za rublje. Njenu nervozu u vrijeme mog puberteta a njenog preranog klimaksa, evociram kad god se sjetim „pranja posteljine i bijele robe“. Veliki kazan služio je da se na šporetu otkuva veš ‒ da bude snježno bijel kako se ne bi komšiluk sla-dio nekim propustom tokom pranja. Rezultat je bio vidljiv na razapetim konopima oko kuće.

Tetka je vazda držala krpu i kuđe god da krene samo je briskala; voljela sam kad dođe u goste kod nas u Kragujevac.

Oprala bi i opeglala sve što je posle pranja odlagano u ormar.

Voljela je i moju kužinu, pod uslovom da je freško ‒ skuvano danas za danas. Uvijek je prije sipanja jela pjat ispirala pod mlazom vrele vode. Moja najmilija tetka Lola često bi to pro-kometarisala: „Jadna ti, umrijećeš isto ka’ i oni što ne vide je li čisto ili glibavo“.

233

Мила Медиговић Стефановић

Zapamtila sam profesore koji su pri ulasku vadili maramice da očiste kvaku prije nego stupe u učionicu, a sjećam se i pro-fesorke čistunice, nikad stolicu za katedrom nije koristila dok je ne prebriše. Poslednji prizor u hotelu „Mažestik“ (sastajalištu školskih drugarica iz negdašnje titogradske Osnovne škole

„Branko Božović“) podsjetio me na „bolesne“ čistunce. Dok čekamo posluženje, za susjednim stolom pristiže mladi par.

Mladić iz „Lillijevih“ kesa vadi bočicu (alkohol, asepsol...), pre-brisa čist sto, a mene ostavi u čudu. Djevojka nije reagovala, valjda je navikla na postupke svoga izabranika. U magnovenju pomislih kakva li je „prljava djela“ očistio na ovaj način.

Podmladak moje familije odrasta u drugim zemljama, „ma-ternji jezik“ im je najčešće engleski. Ljetovanje sa njima po-drazumijevalo je i da u „vaspitne mjere“ uključim i nekoliko obaveza: da krevet pospreme, umivaju se temeljno, ne ovlaš; zbog svega dobih kompliment da sam „clean fobičar“.

Literatura je puna čistunaca. Upoznajte neobićnog čoveka po imenu Uve, junaka romana Čovek po imenu Uve Frede-rika Bakmana. On je džangrizalo – jedan od onih koji upiru prstom u ljude koji mu se ne dopadaju kao da su provalnici zatečeni pod njegovim prozorom. Svakog jutra Uve ide u in-spekciju po naselju u kom živi. Premešta bicikle i proverava da li je đubre pravilno razvrstano – iako je već nekoliko godina prošlo otkako je razrešen dužnosti predsednika kućnog saveta.

Ili otkako je „izvršen prevrat“, kako Uve govori o tome. Ljudi ga zovu „ogorčenim komšijom iz pakla“. Ali zar Uve mora da bude ogorčen samo zbog toga što ne šeta okolo sa osmehom zalepljenim na lice?

Međutim, iza njegove mrzovolje i pedanterije skriva se jedna priča i mnogo tuge... I tako, kada komšije koje se useljavaju u susednu kuću jednog novembarskog dana slučajno unište Uveovo poštansko sanduče, iznenada počinje topla priča o 234

Л е к с и к о н п о з н и

odrpanim mačkama, neočekivanom prijateljstvu i drevnoj ve-

štini vožnje auta sa prikolicom. Priča koja će suštinski promeniti jednog čoveka i jedno udruženje stanara.

„Bakmanova vedra priča o ogorčenom starom komšiji ujedno je i veoma promišljeno istraživanje o tome kako nečiji život može imati snažan uticaj na bezbroj drugih. Da postoji nagrada za najšarmantniju knjigu godine, ovaj roman švedskog blogera koji se preko noći pretvorio u senzaciju dobio bi je bez ikakve sumnje.“ ( Booklist)

„ Čovek po imenu Uve je izuzetan. Lirski jezik je poput konfe-ta slobodno razbacan širom ove priče koja slavi život, dodajući sjaj i boje ionako spektakularnoj zabavi. Bakmanovi likovi deluju toliko autentično da će čitalac verovatno pronaći njihove dvojnike u sopstvenom komšiluku.“ ( Shelf Awareness) Čitanje, knjige i čitalac

Ushićenja knjigom – na jednoj strani, pomute se činjenicom da sve manje ljudi istinski čita. Evropski svet proglašavao je knjige 20. veka, tražio primamljive puteve veće čitanosti, upozoravao na odsustvo zainteresovanosti za knjigu i rezignirano saopšta-vao rezultate kompetentnih istraživanja o sklonostima budućih generacija. Afirmacija tehnološkog razvoja – izazova informatičkog društva, potiskuje klasične faze nastajanja, produkcije i korišćenja knjiga. Tradicionalno poimanje vremena, prostora i granica zamenjuje se bezvremenošću, imaginarnim prostorom i otvorenim granicama, zahvaljujući globalnoj komunikaciji susreću se čitaoci u bibliotekama bez zidova.

Dok mi dokučimo razloge ovom ili onom, sve više pri-sutnom „genetički modifikovanom“ potrebom za čitanjem, mnogo relevantnih knjiga ostaje neotvoreno. Naknadne aktivnosti ne pomažu mnogo, princip korisnog obuzima i 235

Мила Медиговић Стефановић

sektor duhovnog. Za utehu može biti da će se čitalačkoj manjini posvetiti dužna pažnja u pogledu manjinskih prava i opstanka u društvu neizdiferenciranih kulturnih modela, ali to neće pomoći u relativizaciji i pretresanju jednom verifi-kovanih vrednosti. Dozvolićemo podmlatku da pravi nove lestvice i rangove uz pomoć mobilnih i pametnih telefona.

Neće se to svideti prethodnoj generaciji čistunaca, i eto razloga za neslaganje. Ko će biti njihovi duhovni srodnici, ako izostavimo da im na prigodan, obavezno dopadljiv, način doturamo „stare“ knjige u inventivom omotu ili elektronskoj varijanti. Diktat promena uticaće na duhovno zdravlje, a ne smemo ga narušiti trivijalnim kičerskim surogatima. Kako promeniti hibridne čitaoce? Jednostavno, neka prvo progu-taju najteže knjige, a za „desertiranje“ ostave one lagane. Kulturne motivacije ne vode snižavanju ukusa ako strategija nije ambivalentna, u smislu da podvojenosti postavlja na temelju radikalnih nepomirljivosti.

Dvadeset prvi vek preti da postane vek kraja književnosti

– zbog pomanjkanja referentnih čitalaca i prevage svakojakih treš pisaca. Javna misija čitalaca postaje sve ređa i – herojska.

Nikakve slave, sve manje koristi, književna načitanost je dobra u aristokratskom ili socijalističkom društvu, ali kome je ona potrebna u svetu kapitala, informatičkog društva, a o društvu znanja i da ne govorimo? A kako mi da podstičemo romantičare i avanturiste čitanja? Nije li vreme da ustanovimo po-

časno zvanje „čitalac–heroj“? A takođe medalju „Za čitalačke zasluge“? Neka pisci (savez pisaca) i izdavači (međunarodni izdavački saveti), pošto uvide svoje opšte interese, zajednički ustanove nagradu za najbolje čitaoce „Za čitalačke zasluge za književnost“, s velikim novčanim sadržajem, jer će bez čitalaca svi ostati bez posla. (Mihail Epštejn, O zaslugama čitalaca za književnost, „Zenit“, Beograd, god. I, br. 1, 2006).

236

Л е к с и к о н п о з н и

Mi, tamo neki minorni likovi – zaduženi da neprekidno evociramo tu vezu između knjiga i njenih čitalaca, na nov (stari) način otkrivamo „Svet knjige“, od umetnosti štampanja, bibliofilstva, nesvakidašnjih poruka iz rariteta, tajne liliput izdanja, lepote najstarijih, do novih koje čekaju svoje „konzu-mente“. Vernost čitanju treba nagraditi, nagrada je iščekivanje one zavodljive magije kojom „životopišemo sebe svim onim što smo pročitali“, dodirujući stvarne i nestvarne svetove.

Kanadski lingvista Mišel Rifater u jednom članku o stilistič-

koj analizi primećuje da se ukusi menjaju, a svaki čitalac ima svoje predrasude i da baš zbog toga čitaoca treba popraviti i pročistiti. Tom „pročišćenom“ čitaocu on daje ime „informator“, a grupu takvih „informatora“ obeležava nazivom „arhi-

čitalac“. Ipak, treba imati na umu da su ovo samo tehnički i analitički pojmovi. Kako bi rekao već pomenuti Rifater, čitanje je „otkrivanje onoga što na strani piše“, a čitaoci su kriterijum koji određuje koliko će to otkrivanje biti uspešno.

Spremnost da se prihvate znaci laganih opadanja vitalnosti posle šezdesete ima potporu u čitanju. Pored mnogih klubova koje seniori osnivaju, kod nas su organizovani klubovi pen-zionera po gradskim kvartovima. Najčešće se druže u nekoj od prostorija u stereotipnim višespratnicama sazidanim u Ti-tovo vrijeme. Pišući štivo u formi dnevnika, Virdžinija Ajro-sajd naslovila je svoje pisanije Ne! Neću da se učlanim u klub ljubitelja knjiga (Beograd: Laguna, 2008). Citiram odlomak iz knjige, zato što je istina da veliki broj čitalaca traži laku litera-turu: „’Nikad῾, reče Mari Šarp pošto joj je prijateljica predlo-

žila da se učlani u klub ljubitelja knjiga kad napuni šezdesetu.

’Članovi takvih klubova uvek s mukom savlađuju knjige kao što su Mandolina kapetana Korelija ili, ne daj bože, Bog malih stvari. Uvereni su da neprestano moraju da podbadaju svoj mozak štapom kako bi nastavio da radi, međutim, mozak ili 237

Мила Медиговић Стефановић

radi dobro ili ne. Uostalom, i ne želim više da budem mlada i da me nešto stalno podstiče‘.’Ne mislim da su one starkelje koje život provode prelazeći Mongoliju biciklom u osamde-setoj i jedreći padobranom u devedesetoj, sjajni predstavnici poznog doba. Mislim da su oni žalosni gubitnici koji ne mogu da se pomire sa starošću. Želim da radim ono što rade stari, ne ono što rade mladi’.“

Ono što s nesmanjenom žestinom treba zadržati to je svakodnevna borba protiv pošasti i estetskih vrednosti. U prevozu stariji raspravljaju o TV serijama, rijaliti programima, knjgama sumnjivih vrednosti, a sve obavešteni iz onog lista – kako beše, na slovo K...r. Znam da demokratska društva obraćaju pažnju na sve populacione slojeve; to smo prekopirali sve u želji da

„demos“ dobije sve što traži, bez uskraćivanja i cenzurisanja.

Čitanje treš i trivijalne književnosti praktikovano je od kada je nastala Gutembergova galaksija. Primer ‒ nedostojan pravih čitalaca, sa Beogradskog sajma knjiga 2018. to pokazuje:

„Zahvaljujem se na nagradi za najprodavaniju knjigu na beogradskom sajmu! Iskreno, malo sam iznenađena, jer to nisam očekivala baš za moju prvu knjigu. Naročito što su knjige obja-vile i moje koleginice, pa je bila jaka konkurencija. Ali evo im šipak! Kao i uvek kad publika odlučuje, ja pobeđujem! Nisam ja džabe do sada pobedila u skoro svim rijaliti programima! Vole me ljudi! Tako da sam ponovo oduvala koleginice iz rijalitija!

Džaba su pisale svoje knjige! Ne mogu one sa mnom! Glupače!

Neke čak laju kako moja knjiga uopšte i nije knjiga. Kao, suviše je kratka. One se razumeju! Pa neka prodaju 650.000 primeraka, pa neka mi se jave! Bili su kilometarski redovi, videli ste i na televiziji. Satima se čekalo!

One glupače našle mene da ogovaraju da sam nepismena i da umem samo da se potpišem! E pa, evo im ga sad! Neka crknu od muke!

238

Л е к с и к о н п о з н и

A recept… pa svako ima neki svoj recept za uspeh. Ja lično dobro poznajem svoju publiku. Pa sam im i napisala knjigu koju će moći lako i brzo da pročitaju. Moja knjiga Autogram zaista se lako i brzo čita. Srećom da nemam dugačko ime i pre-zime…“. (Preuzeto 1. XI 2018. sa: https://www.danas.rs/kolu-mna/slobodan-simic/srpski-bestseler/).

Kada sam u prilici da predložim naslove za čitanje refe-rentne literature iz različitih oblasti preporučim i izdanja HERAedu. Na predstavljanju knjige Isaka Kalderona Adižesa

Moć suprotnosti: Kako uspeti u braku i porodičnom životu ne uprkos, već zahvaljujući međusobnim razlikama na Kolarcu polovinom marta 2019, autor je osvajao publiku nesvakidašnjim jezičkim bravurama. I ovaj iskaz je potvrda da vodeći svjetski autor publikacija iz menadžmenta pobuđuje čitalačku pažnju:

„Srbija ima dovoljno pameti, baš kao i Rusija. I kada bi trebalo da se kladim na ruskog ili američkog menadžera, kladio bih se na ruskog. Pametniji je, brži, prefriganiji. I zašto onda Rusija nema uspeha? Zato što sistem ne radi. Krompir je divan, meso je divno, paradajz je divan, ali onaj što je kuvao napravio je džumbus.“

Uputstvo Ramba Amadeusa treba slijediti i pokazati mlađima pravi put. „Kada vas deca vide da blejite u televizor i gledate šund sadržaj, nemojte očekivati da će vaša deca da završe na Sorboni“ ‒ rekao je muzičar Rambo Amadeus, koji je i amba-sador dobre volje UNICEF-a, na tribini povodom kampanje medijske pismenosti „Birajmo šta gledamo“. „Glavni zadatak roditelja je da decu, pre svega, upoznaju sa kvalitetom – bilo kojim kvalitetom. Da pokažu deci gde se nalazi taj kvalitet, kako se prepoznaje, kako se koristi, jer dete jednom upoznato sa kvalitetom, iz bilo koje oblasti, po automatizmu svoj kriterijum izoštrava“. Rambo ocenjuje i da „kada se dete upozna sa nekim kvalitetom onda ‒ sa izoštrenim kriterijumom, biće mu 239

Мила Медиговић Стефановић

manje zanimljivo da se petlja sa nečim što je manje kvalitetno, zaglupljujuće ili štetno“.

Datumi

Kalendar i važni datumi su orijentiri detinjstva, mladosti i starosti svakog pojedinca. Privatni kalendari ispunjeni su tužnim i srećnim događajima. Dan poznanstva sa bračnim drugom, vjeridba, vjenčanje, rođendani potomaka; potom srebrne i zlatne svadbe najbližih upisuju se u porodične agen-de. Ako ste rođeni na Sv. Spiridona (katolički Božić) u atei-stičkoj Jugoslaviji rođendani su proticali uz kesice karamela podijeljenih u učionici sa gimnazijskim društvom. Dvadeset devetog novembra 1968. godine, na sestrin rođendan, vjen-

čala sam se u Titogradu. Vjeridba je bila uljeto iste godine 22. avgusta. Noću između utorka i srijede oružane snage Sovjetskog Saveza, Njemačke Demokratske Republike, Poljske, Mađarske i Bugarske zaposele su celu teritoriju Čehoslovačke.

Tada je Radio Prag saopštio da su trupe pet zemalja Varšavskog sporazuma sa svih strana ušle u Čehoslovačku, jer su se rukovodioci ČSSR obratili molbom Sovjetskom savezu „radi pružanja neodložne pomoći čehoslovačkom narodu, uključu-jući i pomoć oružanom silom“.

Prema nekim informacijama inostranih agencija, avioni koji ne pripadaju Čehoslovačkoj zasipali su zemlju lecima u kojima se ističe da je Novotni predsjednik Republike. „Vltava“

je bila nova radio stanica za koju je Radio Prag saopštio da podržava intervenciju. Iz svih krajeva Čehoslovačke stizale su bezrezervne podrške Aleksandru Dubčeku. Od 1962. godine je vršio funkciju sekretara oblasnog odbora Komunističke partije Čehoslovačke u Bratislavi. Sukobio se 1967. sa predsednikom Čehoslovačke Antoninom Novotnim koji nije bio popularan, 240

Л е к с и к о н п о з н и

ali je izabran za prvog sekretara centralnog komiteta Komuni-sta Čehoslovačke.

Za vreme predsedovanja Novotnog, opozicija je zahtevala više sloboda i reformu socijalizma u zemlji. To je s vremenom dovelo do uspona novog rukovodstva na čelu s Alek-sandrom Dubčekom. Novotni je bio prinuđen dati ostavku na mesto sekretara KPČ u januaru 1968, a zamenio ga je Dubček. Marta 1968, dao je ostavku i na mesto predsednika, a u maju se povukao iz Centralnog komiteta KPČ. U noći između 20. i 21. avgusta 1968, armije Istočnog bloka iz pet zemalja Varšavskog pakta izvršile su invaziju Čehoslovačke.

Za vreme invazije između 5 do 7 hiljada sovjetskih tenkova okupiralo je ulice. Pratilo ih je 200.000 do 600.000 vojnika trupa Varšavskog pakta. Sovjeti su stalno ponavljali da su oni pozvani da zauzmu zemlju, izjavljujući da su lojalni čehoslovački komunisti zatražili „bratsku pomoć protiv kontra-revolucije“. Pismo koje je pronađeno 1989. pokazuje da je poziv na invaziju zaista postojao. Više od 100 ljudi izgubilo je život za vreme napada. Aleksandar Dubček je pozvao narod da ne pruža otpor. On je uhapšen i odveden u Moskvu, zajedno s još nekoliko saradnika.Ovaj proces nazvan je „Praško proljeće“. Posle sloma „Praškog proleća“ Novotni se vratio u Centralni komitet 1971. ali bez pređašnjeg uticaja. Vode-

ći političari Sovjetskog Saveza su pratili procese u ČSSR-u sa velikim nezadovoljstvom i bojali su se slabljenja pozicija Istočnog socijalističkog bloka na međunarodnoj sceni i po-

što čehoslovački reformisti nisu dobili poverenje sovjetskih saveznika ovi su početkom jula aktivno radili na priprema-nju vojnog udara protiv ČSSR-e.

Ovaj događaj je pobudio pažnju gostiju, posebno mog oca, tranzistor je bio uključen, svi su slušali, a moja vjeridba i skromno okupljanje najbližih potisnuto je u drugi plan.

241

Мила Медиговић Стефановић

Diplome

Što god bilo u pitanju, jeftino politikantstvo, populizam ili inat, stvari su suštinski komične. Naime, kriza visokog obrazovanja je zahvatila sve bivše članice zajedničke države (izuzetak je ipak Slovenija). Svuda se javila hiperinflacija diploma i poplava fakulteta sumnjivog kvaliteta. Sve zemlje bilježe skandale vezane za plagijate, često i među ljudima koji zauzi-maju visoke društvene i političke položaje. Paradoks je kako neki „čistunci“ iz sopstvenog „brloga“ sa gnušanjem gledaju druge iz okruženja.

Jasno je da ključ problema nije to što diploma dolazi iz određene države. Kada je Srbija u pitanju, možda i nije svejedno ako je stečena na državnom univerzitetu (barem zbog njegove duge tradicije i preostalih kadrova) ili na nekom nelicen-ciranom univerzitetu iz iste države. Ali, i u Srbiji ima diploma, mnogo fakultetskih diploma. Širi se hobotnica državne admi-nistracije, a ključne pozicije pokrivaju partijski vojnici, mahom bez visokog obrazovanja. Sličnih pojava ima i u Hrvatskoj i u BiH entitetitima.

Zanimljivo je da se zvaničnici u našem regionu pokušavaju obračunati sa komšijama, čuvajući se analiziranja kvaliteta sopstvenog obrazovanja i rangiranja licenciranih visokoškolskih institucija. Zbog toga izostaje spremnosti da se region ujedini oko kvaliteta visokog obrazovanja i razmjene studenata. Tako i samo obrazovanje ulazi u moćnu sjenku populizma. Prvi znak je bio gubljenje njegovog sekularnog karaktera, pa je Darvin odavno persona non grata u nastavi biologije. Uz izuzetak Slovenije i Crne Gore, svuda je uvedena vjeronauka. Obnavljaju se i jačaju vjerski, nacionalni i jezički „šavovi“ među mladima.

Čak i već pomenuti renomirani beogradski Pravni fakultet slavi krsnu slavu Krstovdan, u hrvatskim učionicama su na zidu 242

Л е к с и к о н п о з н и

krstovi, a u Crnoj Gori se medresa tumači kao potvrda demokratičnosti „savremenog obrazovnog sistema“.

Dosada

Danas je dosada sve više sinonim za dokolicu. Dokolica se povezuje s hedonizmom, konzumentskim stilom života, s različitim vrstama zavisnosti. Podrazumeva se ustaljena, čak i nametnuta aktivnost. Dokolica je u starogrčkom jeziku ozna-

čavala stvaralaštvo u vremenu van (obaveznog) radnog vremena. Ako ovaj termin uzmemo „zdravo za gotovo“, onda stariji svet bez partnera vidimo kao dokoni svet koji ne zna šta će sa sobom. U gradskom prevozu se voze od prve do poslednje stanice, nadajući se da će sresti srodnu dušu i nastaviti bitisanje s predvidivim rokom trajanja.

„Dokolica je prostor duha u kojem se vrte i face i uzvišeni skeptici i elegantni šmekeri u potrazi za sušastvom bonvivanst-va i erotskog hedonizma. Filozofija opuštencije ubija svaku žudnju ka kreativnim zanosima i prkosima. ‚Na delu je rat koji srpsku književnost treba da pretvori u igru, zabavu, dokolicu. Ono što se dogodilo u ekonomiji, u kojoj je sve razoreno, događa se i u književnosti‘ – Radivoje Mikić. (Симо Ц.

Ћирковић, Речник урбане свакодневице: маске пред лицем

времена, Beograd: HESPERIAedu, 2011, 78).

Džunglaši

Svakog ljeta osluškujem razgovore mnoštva usmerenih ka petrovačkoj plaži Lučice. Najčešće prepoznaješ turiste iz Bosne ili Republike Srpske – kako ćemo ih razlikovati ubuduće, i ču-ješ Ruse. Jednom tako, prolazeći pored kioska, instaliranog za pripremu naturalnih sokova, začuh Nikšićanku kako iz kioska 243

Мила Медиговић Стефановић

odrešito odbrusi kolegama iz gornje kafanice ‒ džunglaši. Na-smejah se, nisam to nikada čula i po povratku sa plivanja upitah je ‒ izvinjavajući se što sam prisluškivala, šta to znači. Nasme-jana devojka odgovori da oni galame, nadvikuju se ispuštaju neke krike i, neprimereno turističkom ambijentu, dovikuju se i gestikuliraju rukama i nogama. Zapamtih to i poželjeh da une-sem u moj leksikon.

Egotopija

Individualizam se visoko rangira u demokratskim društvima, tako da dvadeset prvi vek zovu epohom „zdravog individua-lizma“ ili „egotopije“. Ovu kovanicu osmislio je Matijas Horh kao zbirni naziv za promene u socijalnoj organizaciji koje stvaraju preduslove za negovanje i razvoj zajedništva na određeno vreme. Naravno, patrijarhalno okruženje ne prihvata ove soci-ološke modele savremenog društva. Naročito zbog toga što odbacuje tradicionalno poimanje braka i ulogu žene u zajednici u kojoj je ona „mašina za rađanje“ i uvećanje porodice. „Vesnici egotopije“ proglašavaju se krivcima za „belu kugu“.

Taj fenomen nije karakterističan samo za područje Srbije i nekadašnjih jugoslovenskih republika, već je primetan u zemljama srednje Evrope gde opada broj sklopljenih brakova i broj novorođene dece.

Pojam je u korelaciji sa pojmom „egotizam“ što znači stavljanje svoje ličnosti u središte svog sveta bez zabrinutosti za druge — uključujući i svoje najbliže i one koje ta individua smatra bliskima u bilo kojem drugom smislu osim onom koji subjektivno određuje egotista. Jedni tvrde da načela egotizma korespondiraju sa nespremnošću mlađih generacija da odgajaju potomstvo, što potvrđuje otuđenje individue od društvenih to-kova. Uzrok je i u potenciranju ideje da je „širenje individualne 244

Л е к с и к о н п о з н и

svesti i opcija razdvajanja“ preduslov uspešnog života. „Fru-stracija monogamne monotonije kumuje beloj kugi“.

Inspirisan stihovima Pabla Nerude („Ne smem sebe izne-veriti, kada sam sebi najpotrebniji...“) bečki pisac Hans Paul Nosko ponudio je alternativu izbora samostalnosti: „Zašto radost, umesto frustracije, caruje karipskom hemisferom? Kada očaj života obuhvata noć, Karibljani napuštaju dom i prepušta-ju se odušku, u uličnoj vrelini noćne salse“.

Staračka egotopija se prepoznaje na svakom koraku – gde god da krenete po seniorskim stazama, od javnog prevoza, preko novinarnice do pijace, ne zaobilazeći markete sa sniženim ponudama namirnica – naići ćete na nekog namrgođenog namćora. Tražiće da mu ustanete u busu, iako je ta osoba ro-

đena deceniju posle vas. Nije vaša krivica što izgledate deset godina mlađe.

Emotikon

Đaci uče smajli, a lektira i čitanje u zapećku. Deca, možda, neće imati priliku da u školi pročitaju veliki broj dela sa nacionalnom tematikom, ali će na časovima srpskog jezika izučavati – emocije. Veliki broj časova biće posvećen razvijanju je-zičke kulture i kulture pisanja, obrađivanja emotikona pravim rečima ‒ kaže Dejana Milijić Subić iz ZUOV. ‒Nije dovoljno reći da je nešto LOL ili „haos“, već je potrebno rečima objasniti doživljaj koji stoji iza toga. Nastavnici ni sami ne znaju kako će obrađivati ove teme, pa neki komentarišu da deca o emotikonima znaju više od njih. Svetlana Medar, nastavnica srpskog jezika u OŠ „Učitelj Tasa“ u Nišu, ima malo drugačiji pogled. ‒ Komunikacija ne može biti štetna. To što neko ne radi po pravilima na koje smo mi navikli, ne znači da nije u pravu ‒ kaže Svetlana Medar. ‒ Jezik je živa materija koja teži 245

Мила Медиговић Стефановић

ekonomiji i takvu prirodu jezika ne treba zanemariti. Ideja je da se deca opismene i da koriste emotikone, to jest da znaju da ih koriste na pravi način.

Empatija

Moderno društvo postalo je tehnološki napredno ‒ svijet je preplavljen kompjuterima, mobilnim telefonima, društvenim mrežama, a to su tri stvari na ovom svijetu koje bih ja odmah ukinuo kada bih mogao. Naježim se kad u rukama ljudi vidim mobilni. Iza svega pozitivnog što je donio tehnološki razvoj, postoji nešto vrlo negativno i opasno za čovječanstvo. Intelekt je pobjedio srce, a čovjek nije mašina, nije tehnologija koja se razvija, nego je ljudsko biće. Njegovo srce mora da bude na prvom mjestu, prije svih mogućih interesa i dostignuća. Danas, nažalost, mislim da su interes i racio postavljeni da upravljaju čovjekom, i zbog toga sada imamo toliko hijerarhijski podijeljen svijet, toliko ratova, razaranja, ljudskih stradanja, toliko kapitala i brutalnih korporacija koje se šire po svijetu, i prave nova robovlasnička društva. A svi smo mi na ovoj planeti samo ljudska bića, srce i osjećanja bi morali da budu vodilje naših života. U suprotnom, ako taj kompas izgubimo, ljudsko biće će postati tako malo, tako nevažno u tim novim svjetskim toko-vima koji se uspostavljaju, a taj proces je već započeo. Moramo biti svjesni da je nestalo empatije prema drugim ljudima, da to postaje suština našeg doba, i to je po meni vrlo opasno i tragično.

Iako ste obišli gotovo čitavu planetu, nikada niste nastupa-

li u Izraelu. Koliko je važno pokazati lični gest?

Imam mnogo prijatelja iz Palestine, imao sam i djevojku, Palestinku, dok sam živio u Njujorku. Jako me boli šta se do-gađa sa palestinskim narodom, vjerujem da je prema njemu 246

Л е к с и к о н п о з н и

počinjen veliki kriminal, i osjećam se bespomoćno što ne mogu bitno da im pomognem. Ali, mogu da kažem šta mislim o tome bar tim gestom da ne nastupam u Izraelu. Smatram da bi svaki čovjek u životu trebalo da uradi ono što smatra ispravnim i pravednim, a ja inače obožavam jevrejsku kulturu i umjetnost, imam puno prijatelja koji su Jevreji i potiču iz Izraela. Mislim da nigdje ne bih dospio da nisam imao njihovu podršku, i uvijek ću im biti zahvalan na tome. Jer, isto tako, ja nikada ne stavljam znak jednakosti između jednog naroda, i vlasti i političara koji ih vode. Vlast je jedno, ona je uvijek manipulativna, a obični ljudi su nešto drugo, i ja jako volim jevrejski narod. Meni je samo važno da svi ljudi budu jednaki, bjeli, crni, žuti, kakvi god postoje na ovoj planeti, nikada nisam imao problem sa bilo kojom bojom kože, i uvijek sam smatrao da i onaj koji čisti ulice, i onaj koji predaje na fakultetu, zaslužuju isti tretman društva, iste životne šanse i poštovanje. To su moja ljudska načela.

(Preuzeto 19. 7. 2018. sa: Nejđžel Kenedi, Svijet je izgubio empatiju, Vuk Lajović, Vijesti http://www.vijesti.me/caffe/najd-zel-kenedi-svijet-je-izgubio-empatiju-996856).

Poziranje za selfi je već odavno prešlo sve granice razuma.

Sama činjenica da su 2015. selfiji odneli više života nego napad ajkule – dovoljno govori u prilog koliko nam treba hladan tuš.

Dok se neko ne seti da pusti odvrne slavinu, stiže novi trend.

Trendseterke, manekenke, blogerke i ostale uticajne žene sa društvenih mreža već neko vreme na svojim fotkama poziraju u upečatljivoj pozi. Hejteri su joj dali naziv „glavobolja“, na šta zapravo i podseća ispružena ruka na čeonom delu glave kao da gestom asocira na migrenozne probleme.

Princip fotografisanja je jasan, mnoge devojke u svom telefonu imaju nekoliko sličnih „glavobolja“, kao što je nedavno izba-cila Điđi Hadid. Šminkerka Nam Vo je za magazin Elle otkrila 247

Мила Медиговић Стефановић

zašto ova poza uzima sve više maha, kako među poznatim, tako i među ostalim korisnicima društvenih mreža. Ona je navela da novi trend prikazuje lepotu ženskih ruku, a licu daje lepšu strukturu. I sama je priznala da svoje modele nagovara da poziraju na isti način. To je savršen način da pokažete svoj manikir

– zaključila je šminkerka. Nama će i dalje ličiti na nedostatak šećera u krvi ili opasnu migrenu, ali kada to uradi Emili Rataj-kovski – glavobolja postepeno prestaje.

Extazi

Kako da utičemo na mlade da oni sami ne požele da uzimaju droge, ili, ako ih uzimaju, da ne konzumiraju dalje. Kada nekoliko tragičnih događaja privuče pažnju javnosti, kao što je to serija smrti mladih ljudi koji su izgubili živote zbog trovanja prevelikom količinom droge, tada se nadležni probude i ponude nekoliko načina da se kao društvo i država suprotstavimo ovom zlu.

Smatra se da policija i carina, udruženo, mogu da uklone od 20 do 25 odsto droge koja se distribuira mladima. Kako pre-ostaloj količini droge koja stigne do tržišta, prema zakonima ponude i potražnje, skoči cena, ukupna zarada od dospele droge neutrališe gubitak. S druge strane, veće cene deluju stimu-lativno na proizvođače, švercere i dilere, tako da novi „igrači“

ulaze u ovaj posao. Drugim rečima, sistem je tvrdokoran jer ima sposobnost samoodržavanja. Dok je opisani pristup „sma-njenja ponude“ važan, ali ograničenog dometa, pristup „sma-njenja potražnje“ je efektniji. Prevencije mogu biti iz domena informisanja; objašnjavati mladima koliko su droge opasne i štetne. U praksi se to svodi na obilazak škola i priču o tome koje vrste opijata postoje, kako deluju i koje su štetne posledice konzumiranja. Ovaj pristup je zasnovan na ideji: prići mladima 248

Л е к с и к о н п о з н и

pre nego što budu izloženi drogama i „pravom informacijom“

učiniti da oni budu distancirani od ponude opijata.

Postoje dva problema pristupa pod nazivom „specijalna prevencija“. Prvi je da, prema istraživanjima, nije dovoljno efi-kasan, a drugi je da postoji mogućnost kod one rizične grupe mladih pobudi interesovanje i podstakne ih da probaju nar-kotike. Drugi pristup, koji se nekada naziva opšta prevencija, polazi od uloge droge u emotivnom životu osobe koja je uzima.

Poznato je da su droge supstance koje utiču na emocije, bilo da njihov uticaj „pomaže“ osobi da se oslobodi neprijatnih osećanja i raspoloženja, bilo da jedino pod njihovim uticajem osoba može da oseti veoma prijatna osećanja. Drugim rečima, oni koji se drogiraju u tome nalaze neku „emotivnu korist“ za sebe.

Ako je neka osoba zbog svoje životne situacije puna teskobe i ako shvati da se bolje oseća kada popije alkohol, ona može postati alkoholičar. Ako prestane da pije, neće više biti alkoholičar, ali će ostati osoba sa istim onim osećanjima i problemima od kojih je „bežala“ u alkohol. I zato je opšte preventivni pristup usmeren na učenje mladih kako da se nose sa svojom životnom situacijom, svojim problemima, kako da izgrade pozitivnu sliku o sebi, steknu socijalne veštine, postanu uspešni i da u svemu tome imaju podršku – tako da im droge neće ni biti potrebne.

Rejv žurke se nekoliko puta mesečno organizuju na velikim splavovima u Beogradu. Za naš portal, 23-godišnji momak U.

M. iz okoline Beograda, opisao je kako je izgledalo njegovo prvo uzimanje „eksera“, kako popularno kruži naziv ekstazija među konzumentima:

‒ Dugo sam odlagao odlazak na takav tip žurke, ali morao sam jednom, jer sam prethodno dao obećanje. Nisam bio po-klonik tih stvari - droga, mračna atmosfera, preglasna muzika.

Kada sam stigao, sve je bilo spremno. Drugar mi je dao u ruku jednu tableticu i progutao sam je. Počelo je da me „radi“, a ja sam 249

Мила Медиговић Стефановић

krenuo da razmišljam o sebi, konstantno osećajući grižu savesti.

Čoveče, ja sam postajao jedan od članova te odvratne mase ‒ po-

činje priču ovaj momak, student na beogradskom univerzitetu.

Ekstazi ima mnogo različitih naziva, a jedan je MDMA, koja se na žurkama nabavlja po ceni između 700 i 1000 dinara. „Po-pust“ je naravno kada uzmeš više tabletica. Uzima se jedna, do jedna i po tabletica, jer „kada previše uzmeš (govorimo o dozi koja nije smrtonosna) to izgleda odvratno, kao i kada to mešaš sa alkoholom“.

‒ Ne izgledaš lepo, ne možeš da se kontrolišeš, zenice su ti raširene, pogled kao da si zombi. Ne možeš ni vilicu da kontrolišeš, stvarno budeš jeziv. Jednostavno fuj ‒ kaže naš sagovornik.

Među mladima neretko se čuju komentari da ih raduje što će svakom novom konzumacijom imati novu halucinaciju.

‒ Sviđaju mi se ti „tripovi“ koje dobijem u masi. Najčešće mi se priviđaju ljudi. Vidim nekog i pomislim da je neko koga poznajem, priđem mu, popričamo i skontam da to nije ta osoba.

Tako sam dosta ljudi upoznao i stekao drugare. Ludilo total-no. Imao sam i jednom trip da putujem u Zemljinu koru kada sam spustio pogled ka podu, onda sam podigao glavu ka pla-fonu splava i istripovao da putujem kroz univerzum. Na kraju tog ludačkog putovanja sam pustio sebe da putujem kroz masu oko mene, a da se nisam ni pomerio sa mesta ‒ prepričava svoja iskustva sa rejvskih događaja.

Međutim, nije svaki put isti tok provoda. Ovaj mladić koji živi nadomak Beograda tvrdi da veliku ulogu igra ekipa sa kojom ide, što se tačno pokazalo u tragičnim slučajevima koji su potresli beogradsku javnost. Predozirani momci i devojka bili su u društvu vršnjaka koji su ih nagovarali da uzmu još koji gram, jer na prvobitnoj količini droge nije dovoljno bilo dobro.

‒ Ima nešto i u ekipi sa kojom idem. Na poslednjem rejvu sam bio sa momcima koji su bili „strejt“ i onda ništa nisam 250

Л е к с и к о н п о з н и

uzeo, bilo mi je glupo zbog njih. Mada, nikada nisam preterao, uvek uzmem onoliko koliko će mi biti dovoljno da „odlutam“, ali da mogu da se kontrolišem ‒ opisao je svoje „rejvovanje“ na beogradskom splavu naš sagovornik.

Fado

Ljubav prema fado muzici njegujem od prvog upijenog zvu-ka jedne ljetnje večeri na petrovačkom Lazaretu. Istovjetnost mediteranskog prožimanja zauvijek me je spojila sa tom mu-zikom. Prvobitno vezan za siromašnije delove grada ‒ krajem 19. veka fado ulazi i u kuće bogataša i aristokratije, gde gitaru najčešće zamjenjuje klavir.

Reč fado potiče od latinskog fatum, sa značenjem „sudbina“.

Ova muzika ponikla je iz trubadurskih balada, izražavajući čežnju i čekanje bližnjih da se vrate sa dugih plovidbi u doba velikih otkrića, ali i pod uticajem afrobrazilskog lunduma ‒

muzike i plesa roblja iz Južne Amerike. Središnji pojam fada je saudade kojim se izražava složeno osećanje tuge, čežnje i melanholije. Razlika između fada iz Coimbre i Lisabona, je u modelu izražavanja životnih tegoba. Fado iz Coimbre zračio je nadom, dok je lisabonski odisao rezignacijom; fado iz Coimbre nije improvizacija, sve je dobro uvježbano. Posebno je istaknuta uloga gitarista, koji su kod lisabonskog bili samo pratnja, pa je fado iz Coimbre iznjedrio tradiciju posebnog instrumentalnog repertoara samo za gitare.

Fejk

Sve češće se začuje reč fejk, značenje ove engleske reči odnosi se na nešto lažno, falsifikovano i krivotvoreno. Mnogi nas danas prave budalama, jer nametnuta logika izbegavanja sukoba 251

Мила Медиговић Стефановић

zadržava pristojan svet u pasivnoj poziciji nemih posmatrača javno manifestovanih fejkerskih tirada i scena.

Feribot

Na svoj posljednji put do Barija otisnuo se feribot „Sveti Stefan II“, kompanije „Barska plovidba“. Brodska linija sa Italijom, brodom „Sveti Stefan“, uspostavljena je još 18. juna 1965. godine i od tada je, osim za vrijeme sankcija, redovno funkcionisala. Od otvaranja linije Bar-Bari-Bar zapadnu i istočnu obalu Jadrana povezivali su i brodovi „Sveti Stefan I“, i „Njegoš“. Uspomene na odlaske u kupovinu do Barija utisnute su u arhiv sjećanja.

Pune dvije decenije, sve do polovine marta 2017, feribot

„Sveti Stefan II“ bio je jedan od najprepoznatljivijih simbola barske luke. U 16:53 sati „Svetac II“ pozdravio se od Barana kao i prilikom svakog prethodnog napuštanja luke brodskom sirenom, ali ovog puta i poslednji put: vremešni brod otplovio je u rezalište Aliaga u Turskoj. Na poslednju plovidbu ovaj poznati crnogorski putnički brod odveo je kapetan Ljubo Pekić, sa posadom od 15 pomoraca.

Festivali

Jugoslovenski muzički festivali odražavali su duh združenosti, umetničkih uticaja italijanske, francuske provenijencije. Sta-novnici okolnih država Balkana i Srednje Evrope: Mađarska, Rumunija, Poljska, Čehoslovačka, Istočna Nemačka, mogli su da slušaju našu muziku u letovalištima širom Jadrana. Najpoznatiji muzički festivali bili su: Opatijski, Zagrebački, Beogradsko proleće, sarajevski „Vaš šlager sezone“ i Splitski. Konkurencija je bila velika, jer su najpoznatiji pevači i interpretatorke muzikih pozornica učestvovali na festivalima. Lepota je bila u 252

Л е к с и к о н п о з н и

tome što su svi festivali, nezavisno u kojoj su se republici odr-

žavali, bili zapravo jugoslovenski i mi smo sa radošcu uživali u muzici iz svih krajeva, ne razmišljajući ko je odakle.

Pesme jednostavne izazivale su posebna osećanja, razgalji-vale su dušu i još uvek odzvanjaju u sećanjima, a i ostvarenih i nikad ne zaboravljenih ljubavi... i onih ljubavi čiji oganj još i danas tinja u srcima...a pesme baš takve bude neispunjene želje... što im omogućava trajanje duboko u večnost dok postoji u srcima osećaj romantične strasti i duševne lepote... a pesme ljubavnim krilima okovane poput magneta lepe za uho svakog poznavaoca ove muzičke fantazije terajući ga da svaki prelepi stih makar prevali preko svojih usta...

Film

Filmska umjetnost privlači od početka prikazivanja u bioskop-skim salama, prvo nijemih, a potom ozvučenih djela. Zapamtila sam priču moje majke o reakciji babe Jele tokom njenog prvog gledanja filmske predstave. Uplašila se voza koji se na filmskom platnu približavo publici, pokrila je lice rukama i nije bila jedina u to vrijeme prvih prikazivanja filmova publici ne-naviknutoj na tu vrstu umjetnosti.

Privrženik sam dokumentarnih filmova. Oni su rangirani i imaju svoju publiku. Problemi nastaju kad se neki od autora dokumentarca pozabavi temom koja provocira sadašnjost prošlosti. Dokumentarni filmovi su idealni medij za pokretanje dijaloga i rasprava o određenim temama, nikada nisu konačna istina o izloženoj temi, pa stoga naglašenim porukama ne mogu ugrožavati bilo koga. Pokušaji cenzure, po pravilu, ne daju rezultate, pa se nadamo da se uskraćivanja održavanja festivala i nemogućnosti otvaranja vrata i pozornuca nekih ustanova kulture, neće ponavljati. Sloboda govora, sloboda stvaranja i 253

Мила Медиговић Стефановић

sloboda izražavanja su ideali kojima svako moderno društvo treba da stremi, a dokumentarni festivali su praznici te slobode.

Zbog toga zaslužuju i drugačiji tretman, pozitivan i lišen bilo kakvih pokušaja opstrukcije.

Gradski prevoz

Hoću da kažem – ko u ovoj naoko trivijalnoj priči ne vidi „bi-blijsku scenu“ srpske tranzicije, zaista ne poznaje Srbiju. U toj se sceni ona danas čita: gomile ljudi koje beže od kontrole. Kartu ne plaćaju i oni koji preziru red i norme, ali ni „ljudi od reda“, koji nemaju za nju. I oni besni na osionost autobuskih i svih vlasti. Va-vilonska izmešanost, ne jezika, već svih obrazaca i ekonomskih i socijalnih, klasnih i moralnih. Nekad se znalo koja se socijalna kategorija ljudi švercuje, a sad mogu da pripadaju bilo kojoj klasi.

Kad neko hrabro (ili izigravajući poštenje i ponos) prisloni karticu na automat, a ona automatik – „ženetina“ mu se razde-re – „nemate dovoljno kredita“ – ne mareći da li je rasejan ili nema da dopuni karticu, ja to doživljavam kao da je viknula

– „svi ste vi bednici“.

Mulj, talog i prašina mogu da polete samo kad ih olujni vetar nakratko podigne put plavog neba. A onda opet padaju na tlo i u zaborav. Vreme je da našu kuću uredimo po meri pristojnih ljudi kako se pred pokolenjima, pred svetom, pred sobom ne bismo stideli što su nam gazdini kerovi određivali kako i po kojim pravilima ćemo živeti.

Druga važna činjenica su stara prevozna sredstva (posebno autobusi) u kojima je klimatizacija podešena tako da se leti ku-vate, a zimi je uključeno hlađenje. Nedovoljno obučeni vozači

– pristigli iz nerazvijenih sredina, ne znaju da vam odgovore koliko ima stanica do mesta kuda ste se uputili. Često čujete, ali poluglasno „majstore ne voziš krompire“.

254

Л е к с и к о н п о з н и

Gulag

Literarne tvorevine o logorima, u formi pisama, dnevnika, romana ... zaokupljale su i pisce i čitaoce. Ko zna koliko je dobrog štiva na tu temu zbog autocenzure i straha nestalo i spaljeno. Neka dela su obelodanjena tek onda kad su prošle decenije od otvaranja logora za prevaspitavanje, a najistinitije i najdramatičnije su fabulirane zbilje koje prevazilaze istorijsku događajnost.

„Život u logoru iz trenutka u trenutak dostiže najviše tačke užasa, kad se stvarno menja u stravno. No, po mnogo čemu je potresni i nezaobilazni rad Arhipelag Gulag Aleksandra Solženjicina najiscrpnija knjiga u oblasti o kojoj se ovde govori, primereno delo koje posvedočava da užas nije u osnovi logoraškog pisanja. Time se ne osporavaju niti zanemaruju njegovi učinci. Ali, kad bi pisac logoraš bio opsednut jedino užasom logoraškog sveta, njegovim najistaknutijim elementom, nije sasvim izvesno da bi uopšte mogao da piše. Nije izvesno ni da bi čitalac, ponekad očajnički zatočenik sopstvene mašte, vođen istom opčinjenošću užasom mogao da, oslonjen samo o svoj krhki i neuki duh, takav nemogućn tekst dočita do kraja.“ (Jovica Aćin, Gatanja po pepelu, Beograd: Vreme: Publikum, 1993, 117).

„Kad je prvi put objavljen kod nas, španski list El Pais pro-glasio je to jednim od deset najznačajnijih događaja u svetu, jer to je bio presedan: knjiga koja najteže udara na Sovjetski Savez prvi put objavljena u jednoj takozvanoj realsocijalističkog zemlji. Pisao sam opširno o toj knjizi, ali ne u samom izdanju, jer je Solženjicin zabranio da postoje ma kakvi uvodi, predgovori ili pogovori.“ (E-mail Jovice Aćina upućen Mili Stefanović 25.

avgusta 2019).

Gulag (rus. ГУЛаг) je bila vladina agencija koja je upravljala glavnim sovjetskim sistemom logora za prisilni rad. U ovim 255

Мила Медиговић Стефановић

logorima su se nalazili osuđenici raznolikog tipa, od sitnih kriminalaca, do političkih zatvorenika, ali veliki broj njih je osu-

đen po pojednostavljenim procedurama, poput NKVD trojki i drugih instrumenata izvansudskog kažnjavanja, i gulazi su priznati kao glavni instrument političke represije u Sovjetskom Savezu.

GULag je skraćenica za Glavna uprava za logore i kolonije popravnog rada (ruski Гла́вное управле́ние исправи́тельно-

трудовы́х лагере́й и коло́ний) NKVD-a. Ova uprava je služ-

beno osnovana 25. aprila 1930. a ukinuta 13. jnuara 1960. Vremenom je, po metonimiji, izraz „gulag“ počeo da se koristi za cjelokupan sistem kaznenog rada u SSSR-u. Aleksandar Solženjicin, dobitnik Nobelove nagrade za književnost 1970. je ovaj izraz učinio poznatim u zapadnom svijetu objavljivanjem svoje knjige Arhipelag gulag i Jedan dan Ivana Denisoviča. Knjiga je pravila vezu između ovih razbacanih logora i „lanca ostrva“

i opisivala gulage kao sistem gdje su ljudi prisiljeni raditi do smrti. Neki stručnjaci se slažu sa ovim stanovištem, dok drugi smatraju da gulazi nisu bili veliki, ni smrtonosni kao i da nisu imali logore smrti, iako je u ovim radnim logorima smrtnost bila visoka.

U martu 1940. bila su 53 zasebna logora i 423 radne kolonije u SSSR. Mnogi od glavnih industrijskih gradova u ruskom Arktiku, kao što su Noriljsk, Vorkuta i Magadan, su nekada bili logori koje su izgradili zatvorenici a kojima su upravljali bivši zatvorenici.

BBC piše da je 14 miliona ljudi prošlo kroz „radne logore“

od 1929. do 1953. dodatnih 6 do 7 milijuna je deportovano i poslato u egzil u udaljene krajeve SSSR-u, a još 4-5 miliona je prošlo kroz „radne kolonije“, što je značilo služenje kraćih (manje od 3 godine) vremenskih kazni. Ukupno stanovništvo u logorima je variralo od 510.307 kažnjenika 1934. do 1.727.970

256

Л е к с и к о н п о з н и

logoraša 1952. godine. Prema izvorima sovjetske arhivske građe iz 1993. ukupno je 1.053.829 ljudi umrlo u gulazima u periodu 1934-1953.

Većina zatvorenika u gulazima nisu bili politički zatvorenici, iako je njihov udio bio značajan. Ljudi su mogli završiti u gulagu zbog djela kao što su sitna krađa ili pričanje viceva o vladinim službenicima. Bilo je i stotine američkih zatvorenika, koji su otišli živjeti u SSSR-u u potrazi za poslom tokom Velike depresije ili su bili simpatizeri režima; najčešće su hapšeni zbog

„sumnjivog“ porijekla; većina političkih zatvorenika deporto-vana je u logore bez suđenja; službeni podaci navode više od 2,6 miliona zatvorskih kazni u slučajevima koje je istraživala tajna policija u periodu od 1921. do 1953. godine. Gulag logori su drastično smanjeni nakon Staljinove smrti 1953. godine. Kolima je bio jedan od najzloglasnijih gulaga, smješten na krajnjem istoku Sibira.

Priče sa Kolime najsnažnije su svjedočanstvo o užasnom životu na robiji, svjedočanstvo o tome kako je totalitarni SSSR, mučio i ubijao svoj narod, svjedočanstvo o decenijama ma-sovnog straha, nepovjerenja, psihoze zbog kazne bez krivice, svjedočanstvo o čudovišnom žrtvovanju miliona ljudi, a iznad svega svjedočanstvo o propadanju jedinke u logoru. Autor Var-lam Šalamov jedan je od rijetkih preživjelih; njegove Priče sa Kolime su lična interpretacija autentičnih doživljaja. Kaznu je odslužio radeći u rudnicima deset godina.

Da bi se spasao eventualnog hapšenja ili upucavaja, jedan stanovnik Sibira istetovirao je likove Staljina i Lenjina na rukama.

Hemija

Hemija je prirodna nauka koja se bavi proučavanjem građe, osobina i promena supstanci kao i zakona po kojima se te promene 257

Мила Медиговић Стефановић

dešavaju. Klasično se izdvaja četiri polja u hemiji, mada postoji daleko veći broj usko specijalizovanih grana hemije i to: opšta hemija, neorganska hemija, organska hemija i biohemija. Hemija je jedna od elementarnih nauka, pored matematike bliska je i: fizici, biologiji, farmaciji, medicini. U mnogim poslovima kao i u svakodnevnom životu zastupljena je hemija.

Pojam „hemija“ potječe od riječi „alhemija“, ranijeg skupa aktivnosti koje su obuhvatale elemente moderne hemije, meta-lurgije, filozofije, astrologije, astronomije, misticizma i medici-ne. Alhemija se počela praktikovati oko 330. godine, uključivala je proučavanje sastava vode, njenog kretanja, rasta, pridruživanja i izlučivanja iz drugih supstanci, „izvlačenja duhova“ iz tijela kao i njihovim „spajanjem“ unutar tijela. Alhemičari su se u narodnom govoru zvali „hemičari“, a njihova vještina bila je dio egzaktnog znanja i okultnih vještina.

Čami, profesor hemije u čuvenoj Kragujevačkoj gimnaziji, bio je ličnost za pamćenje. Njegovi đaci su uspešno polagali prije-mne na svim fakultetima gde je proveravano znanje iz ove nauke.

Hoteli

Nisu svi projekti na kojima su radile žene pripisivani njihovim autorkama. Nekad je bilo sasvim uobičajeno za žene arhitekte da ostanu bez zasluga za projekte na kojima su radile. Srećom, postoje i veliki izuzeci iz ove prakse, jedna od njih bila je arhi-tekta Svetlana Kana Radević (1937–2000). Njen projekat po-bedio je na konkursu za dizajn Hotela „Podgorica“ u glavnom gradu Crne Gore, a kasnije i Hotel „Zlatibor“. Zasluženu pažnju ostvarila je uspehom i saradnjom sa velikim imenima svetske arhitektonske scene.

Arhitektica Mimoza Nestorova Tomić (rođena 1929) odi-grala je veliku ulogu u preuređivanju i rekonstrukciji Skoplja 258

Л е к с и к о н п о з н и

nakon zemljotresa 1963. Ona je tada blisko sarađivala sa slav-nim japanskim arhitektom kakav je Kenzo Tange, a kasnije je postala direktorka Insituta za planiranje u tom gradu. Razvoj njene karijere i činjenica da su joj se još u to vreme pripisivale zasluge za rad predstavljaju svetao primer u arhitekstonskoj praksi SFRJ. Nažalost, to se ne može reći za današnji izgled centralnog Skoplja.

Jedna od najuspešnijih žena arhitektica iz perioda nakon Drugog svetskog rata je bila Milica Šterić (1914–1998). Kao jedna od vodećih u „Energoprojektu“, Milica je nagledala velike i važne urbanističke projekte u Jugoslaviji i inostranstvu.

Nakon decenije rada u „Energoprojektu“, postala je asistent generalnog direktora i dizajnirala njeno prvo sedište, čuvenu zgradu „Energoprojekta“ (kasnije Beobanke) u Beogradu. Nakon raspada velike Jugoslavije, ekonomske krize i konflikata koji su potom usledili, važni arhitektonski projekti, poput zgrade „Energoprojekta“, danas se nalaze u izuzetno lošem stanju, bez naznaka da će se ono popraviti, a to je sudbina brojnih građevina nastalih za vreme socijalizma Hotel „Crna Gora“ je definitivno nestao. Rekonstrukcija nije verodostojna. Veoma je teško prepoznati staru zgradu koju je 1953. godine dizajnirao i izgradio Vujadin Popović, kao simbol poslijeratnog razvoja i moderne arhitekture. Marianne je, kako navodi, sigurna da će Hotel „Hilton“ biti nevjerovatan sa oko 200 soba, 23 apartmana, restoranom, barom, kongresnim salama, velnes i fitnes centrom, zatvorenim bazenom... Sve su to prednosti novog doba u ime liberalno-kontroverznog i sumnjivog kapitala. Taj kapital se ulaže u novu nakaznu arhitekturu, putokazi tih projekata, zajedno sa njihovim reklamama, ned-vosmisleno upućuju na sumnjive investivije.

“Ali on nikada više neće imati istu emocionalnu vrijednost za građane Podgorice kao što je to imao Hotel Crna Gora, 259

Мила Медиговић Стефановић

kultno mjesto mnogih Titograđana-Podgoričana i onih koji su doselili u taj grad“, piše autorka bloga (montenegro-for.me.) misleći na hotel naše mladosti.

Hotel „Moskva“ ili Palata Osiguravajućeg društva „Rosija“

sa hotelom i kafanom ‒ otvorena je davne 1908. godine. Za pre-sijecanje vrpce se pobrinuo lično NJKV Petar I Karađorđević.

Uz to, nema mjesta u BG koje je više crnogorsko (crnogorskije, najcrnogorskije) od kafane Hotela Moskva. Nigdje se kao u toj staroj kafani ne osjeća prisustvo svih tih herojskih generacija beogradskih Crnogoraca ‒ pripadnika one stare, profinjeno-prefinjene crnogorske komunističke gospode - koju neki tamo drugovi brkaju sa tzv. terazijskim crnogorcima. Crnogorci koji su se okupljali u kafani Hotela „Moskva“ su bili ‒ i još uvijek jesu, doduše samo u tragovima, jer vrijeme odnosi svoje žrtve

‒ časna domoljubno-rodoljubna družina koja je decenijama istrajavala na nekakvom svom idealu BG Crnogorca – odnosno BG Crnogoraca – kakvima su htjeli da ih vide svi ostali Crnogorci pod kapom nebeskom ‒ pogotovo Crnogorci koji nijesu imali dovoljno sreće da se tako lijepo ‒ i na tako viso-koj nozi ‒ instaliraju u BG. Časni Crnogorci iz kafane Hotela

„Moskva“ nikad nisu ni namjeravali da se izistinski prestroje u nekakve beogradske tokove. To nije dolazilo u obzir, bilo bi to gore od izdaje, ako uopšte postoji nešto gore od izdaje ‒ a ne bi im ni pošlo za rukom, tj. za akcentom, čak i da su pokušali ‒ i zato su Beogradu stavili u zadatak da asimiluje njihovo potomstvo ‒ drugu generaciju, a stari BG Crnogorci su se ipak čvrsto držali svojih iskonskih položaja.

Idealist

Idealisti su bića drugačijeg kova. Ugrožena vrsta. Daje im ga stanje stalnog konflikta, pozicija pobunjene manjine. Stari, dosljedni 260

Л е к с и к о н п о з н и

idealista najmanje mari za sebe, čini to jednakim žarom već decenijama, pa otuda tako očita protivrječnost u njegovoj pojavi: spolja je izboran, siv i usukan, ali i dalje plamti nekim unutraš-

njim plamenom, koji je njegova vječita vatra, koji najlakši i najtiši izlaz nalazi kroz pogled. „Većina zatvorenika koje sam sretao u jugoslovenskim zatvorima gledala je očima ugašenih pogleda.

Njegove su još sijale“, zapisao je Slavko Ćuruvija nakon prvog susreta sa Baš-Čelikom jugoslovenskog kazneno-popravnog vilajeta, godine 1987, u zloglasnoj Zabeli, usred zemlje opasno nagnute ka sunovratu, koja je održavala iluziju o svom opstanku tako što je držala zatočenim nekadašnjeg državnog izdajnika broj jedan. Onaj koji je četiri decenije ranije prijetio da destabi-lizuje režim i dalje je čvrsto bio u okovima, kao da je sujevjerje bilo posljednja linija odbrane pred izvjesnošću raspada.

Grubih crta lica i očuvanog ljubotinjskog naglaska, Vlado Dapčević je živahno odgovarao novinaru koji nije bio siguran ni da li će ga naći živog. Tako je ostvaren prvi kontakt; dvije godine kasnije, kada Dapčević napokon postane u potpunosti slobodan čovjek, nakon decenija truljenja po kazamatima, Ćuruvija će uspjeti da ga pogura na mukotrpni ispovjedni ma-raton. Rezultat je jedinstveno svjedočanstvo o borbi za sopst-vena uvjerenja, miljama udaljenoj od farse što se danas naziva

„političkom borbom“.

U Vlada Dapčevića je taj nerv principijelnosti usađen još davno, kad se tek upoznavao sa postulatima marksističkog učenja.

Shvatio ih je na prost, ujedno i suštinski način: čovječanstvo je odvajkada opterećeno neravnopravnom raspodjelom doba-ra. Svijet je oblikovan po mjeri novca i mnogi učeni ljudi su kroz istoriju pokušali da utru put novom, pravednijem sistemu.

Tek je Marksu pošlo za rukom da artikuliše pretpostavke na kojima bi jedan takav sistem mogao počivati. Podloga je po-stojala, samo je trebalo iskaliti spremnost za opasan poduhvat 261

Мила Медиговић Стефановић

pretakanja riječi u djelo. I to ne bilo kakvo – ono najveće, od kojeg zavise pojedinačne i kolektivne sudbine.

Dapčević je odmah osjetio šta znači biti svim svojim bićem na drugoj strani.

Tukao se sa žandarmima, sa ljotićevcima, trpio svakakve ga-dosti po zatvorima, preživio nekoliko mirnodopskih i bezbroj ratnih pokušaja ubistva, a da nikad ni za pedalj nije odstupio od svojih načela. I za sve to vrijeme je budno motrio na stranu kojoj je pripadao, na partijske saborce. Bio im je neka vrsta savjesti. Glasno je negodovao svaki put kad bi namirisao kari-jerizam ili idolopoklonstvo. Kritikovao je pipersku trojku koja je jedan period vukla konce u crnogorskom ogranku komunističke stranke – Jovanovića, Milutinovića i Brkovića. Kritikovao je Kapu za nedostatak hrabrosti, pa čak i Tita za njegova pretjerana taktiziranja i, kako je smatrao, upitnu predvodničku sposobnost. I ni u jednom momentu se nije pokolebao nakon što je bivao kažnjen. Smatrao je sastavnim dijelom svoga djelovanja da istupa kad god se skrene s puta, ne birajući ka kome usmjerava cijev svoje tvrdoglave pravednosti, pa makar, na kraju krajeva, to bio i njegov rođeni brat.

Kao neko ko uvijek bez uvijanja kaže što mu je na duši, brk u brk, Vlado Dapčević je s lakoćom pojasnio u čemu je bila fatalna greška jugoslovenskog komunizma: u partiji-avangardi kojoj su jednako mogli pristupiti i istinski i lažni komunisti.

Vremenom su prevagnuli ovi drugi, pretvarajući se u svoju suprotnost, pokrećući latentnu kontrarevoluciju zbog nezaja-

žljivih apetita. Da je sistem krivo srastao najbolje se vidjelo na primjeru Golog otoka. Kad je dopremljen tamo kao zatvorenik na posebnom glasu, Dapčević je u nevjerici pitao dojučerašnje drugove kakve su to zvijeri koje ih podvrgavaju najvećim mu-kama, koje ih tuku do smrti? Koje po nekim metodama neodol-jivo podsjećaju na ustaše. Stvarnost se iskrivljavala do najluđeg 262

Л е к с и к о н п о з н и

košmara: mnogi zatvorski službenici zaista su bili bivši ustaše i četnici, zahvaljujući srodnom iskustvu bogom dani za tako prljav posao.

Svega se nagledao. Gledao je kako se zatvorenik na vrhuncu očaja ubija naoštrenom kašikom. Doživio je da se zatvorenik koji je vezan za njega pridružuje krvničkim udarcima stražara, ne bi li ih ubijedio kako će odmah revidirati svoju stvarnu ili fiktivnu prosovjetsku orijentaciju. No, ništa od toga i mnogo čega drugog nije ga natjeralo da i sam postane revidirac. Nijesu ga mogli slomiti. Smatrao je da bi i najmanjim uzmicanjem po-ništio sve ono zbog čega se toliko napatio i toliko toga odrekao.

A možda je i ta nagomilana patnja bila svjesni zalog za borbu koja, znao je, neće prestati dok god je živ. Ona je bila duboko utkana u njega, upravljala je njime. I kad su mu gotovo svi prijatelji i neprijatelji već odavno bili pokojni, kad je, na koncu, ubijen i čovjek odgovoran za njegovu dragocjenu ispovijest, ovaj suri Ljubotinjanin nije odustajao od oživljavanja svojih političkih predstava. Misionarstvo se nije okončalo propašću Jugoslavije. Devedesetih je osnovao Partiju rada, koja je ukazi-vala na štetnost povampirenja nacionalizama i redovno istupa-la protiv njihovih perjanica.

Nije Dapčević ličnost kojoj se na polju javnog djelovanja nema šta spočitati. Ponajviše upada u oči njegovo kratkovi-do oduševljavanje Sovjetskim Savezom i Staljinom. Vodio se ubjeđenjem da je neupitno sve što dolazi iz prve socijalističke zemlje, i to baš zbog činjenice da se prva promijenila iz ko-rijena po marksističkim uputstvima. Ili je barem to tako u početku izgledalo. Ko zna u kom bi mu smjeru otišla sudba da je znao za detalje Staljinove strahovlade. Za njega je so-vjetska politika bila nešto što se prihvata bez pogovora, kao što vjernik ne dovodi u pitanje navode iz svetih knjiga. Svoju životnu ulogu smatrao je jednostavnom. Sve su prilike da je 263

Мила Медиговић Стефановић

najpoznatiji IB-ovac rođen kao čovjek od akcije, da je najveće domete dostigao kao „radnik na terenu“. Nije žudio za titu-lama i položajima. Njegovo je bilo da dâ sve od sebe u svom djelokrugu, a stvari u vrhu će već nekako doći na svoje mjesto.

Vjerovao je u neuništivost ideje. I ne samo to – u njen gravita-cioni karakter.Vlado Dapčević se umirio 12. jula 2001. godine, u dubokoj starosti, na šezdesetogodišnjicu Petrovdanskog sa-bora u čijem je anuliranju aktivno učestvovao. Umro je u godini kad su okončani posljednji u nizu sukoba koji su uništili državu koju je gradio. Nikada nije bio državnik, nikada se nije ni primakao mogućnosti da pomrsi račune onima na vrhu, ali njegovi dometi nose sa sobom veliku svjetonazorsku težinu.

Danas, čini se, veću nego ikada ranije. Najmanje je tu bitno njegovo komunističko djelo. U eri građanskog malodušja, vrijedi podsjećati se ljudi koji su čitav svoj život podredili idealima. Koji su se odupirali čarima konformizma i po cijenu srastanja sa zatvorska četiri zida.

(Preuzeto 28. XI 2018: http://www.vijesti.me/forum/vlado-dapcevic-kiborg-idealizma-1007594).

Inflacija reči

Kontigent verbalnih obećanja jednom mora da se istroši, koliko god recepcijent bio spreman da veruje u ispunjenje reči. – Ja ću tebi učiniti sve što očekuješ, daću ti ono što neće moći bilo ko.

Voleću te do kraja života. Dostaaa... Ta inflacija reči i obećanja otvore strašne ponore kad nemaju stvarne učinke. Očerupana nadanja, ogoljeno beznađe – to je mnogo gore od varijante kada nema reči, praznih obećanja, lažnog zavođenja govorom.

Dve krajnosti, na jednoj oni čija se snaga iscrpljuje u gomili obećanja, šaputanja i kad je vrhunac i kad je padanje. Večita priča, meljava koja prija, budi, omamljuje jer veruješ kako je 264

Л е к с и к о н п о з н и

sve lako i dostižno, kako si bogat u iluziji posedovanja onoga što su ti u priči poklonili. Onda otvoriš dlan i vidiš prazne linije rupičastog pačvorka. Strašno je kad ti ukradu ono što nisi imao, a verovao da imaš. To je gore od uverenosti da su ti uzeli sve što si istinski posedovao.

Influenser

Termin influenser je kod nas počeo masovno da se koristi po-rastom popularnosti Twitter-a i čitanošću blogova. Engleski jezik influensera definiše kao osobu koja ima moć uticaja na druge ljude (influence) putem društvenih ili tradicionalnih medija. Nešto proširenija i idealnija verzija ovoga je: osobe koje imaju tu moć da utiču na kupovne odluke drugih ljudi zbog njihovog (stvarnog ili pretpostavljenog) autoriteta, znanja ili položaja.

Oni koji su i prije čuli za influensere mislili su valjda da ti ljudi rade za gablec (užina koja se jede viljuškom i nožem, a nije sendvič), besplatno noćenje s doručkom, kozji sir s OPG-a, komad odjeće ili cipele, pa su djecu plašili govoreći „ako se ne primiš knjige, završićeš kao običan influencer“, a sad je odjednom nastao šok – jbt, pa ovi zarađuju grdne pare! Sad se zna da je to lukrativno zanimanje. Ako su se dosad i sramili, influense-ri se mogu „autati“ i izaći iz ormara. Ne moraju se više skrivati pred roditeljima i prijateljima. Sad znamo da ih ima, možda i u vašem susjedstvu, i da dobro žive. Možemo očekivati i pojačani interes za taj kod nas dosad nepriznat posao.

Jugonostalgija

Knjiga Predraga Matvejevića Jugoslovenstvo danas: pitanje kulture: šta je ostalo od jugoslovenstva? na seriozan način raspravlja 265

Мила Медиговић Стефановић

pitanje jugoslovenstva. „Kad su se, početkom prošlog stoljeća, razdvajale – bez rata i krvi – skandinavske zemlje Koliko god se u to vrijeme skromno živjelo, u JUGOSLAVI-JI si se mogao liječiti gdje god si htio, a sad nam trebaju pasoši da bi oni iz Beograda došli u Zagreb – Ljubljanu ili obrnuto.

Zajednička država iz Titovih vremena bila je cijenjena i jedinstvena u svijetu. Po ugledu na SFR JUGOSLAVIJU koncipirana je Evropska unija, eko-evro kao jedna moneta – mada su u op-ticaju, pored evra i nacionalne monete, kako kome odgovara.

Kada ćemo biti članica EU, stalno se pomjeraju datumi, a kad će to zaista biti ne zna se. Šumanova deklaracija je bitan dokument na osnovu kojih funkcioniše EU. Izvod iz Šumanove deklaracije glasi: „...Evropa neće biti stvorena odjednom, niti prema jedinstvenom planu. Biće izgrađena putem konkretnih dostignuća koja najpre stvaraju faktičku solidarnost... Sjedi-njavanje proizvodnje uglja i čelika trebalo bi odmah da stvori zajedničke osnove za ekonomski razvoj što je prvi korak ka evropskoj federaciji i da promeni sudbinu onih regiona koji su dugo bili posvećeni proizvodnji municije za ratovanje, čije su žrtve najčešće bili.“

Antifašistički projekat „Sjedinjenih država Evrope“, Monea, De Gasperija, Egona Bara i američkih okupatora nacističke, fašističke i kvislinške Evrope iz četrdesetih godina, prestan-kom okupacije Evrope krajem osamdesetih i početkom deve-desetih, koju su inicirali Sovjeti povlačenjem dva i po miliona vojnika iz istočne Evrope i nastavili Amerikanci povlačenjem 600.000 vojnika iz Nemačke - pretvorio se u projekat če-tvrte Evrope, koja se zove EU. I koja je posle Karla Velikog, Napoleona i Hitlera stvorila jednu franko-nemačku državu, sposobnu da izbegne evropski rat, ali i da ispolji imperijalne ambicije pridruživanja ekonomskoj, političkoj, pa sutra mož-

da i vojnoj utakmici među velikim silama SAD, Rusije i Kine.

266

Л е к с и к о н п о з н и

Stvaranje takve EU prirodno će razvojem događaja dovesti do prelaska preko nekih stvari, čak prećutnog odobravanja obnavljanja jednog monstruoznog naci-fašističkog projekta kakva je Nezavisna Država Hrvatska, sa njenom ideologijom i ikonografijom.

Novi političari su vidjeli svoju šansu i pomogli „trulom zapadu“ da nam preko domaćih nacionalista rasture onakvu JUGOSLAVIJU. To su, nažalost, TEMPI PASATI. Mladi bi u urbanom žargonu rekli „kada su dinosaurusi hodali zemljom“.

Jugoslovenski muzički festivali odražavali su duh združenosti, umetničkih uticaja italijanske, francuske provenijencije.

Okolne zemlje Balkana i Sredwe Evrope: Mađarska, Rumunija, Poljska, Čehoslovačka, Istočno Nemačka, moglis u da slušaju našu muziku u letovalištima širom Jadrana. Naši najpoznatiji festivali bili su: Opatijski, Zagrebački, Beogradsko proleće, sarajevski „Vaš šlager sezone“ i Splitski. Konkurencija je bila velika, jer su najpoznatiji pevači i interpretatorke muzikih pozornica učestvovali na festivalima. Lepota je bila u tome što su svi festivali, nezavisno u kojoj su se republici održavali, bili zapravo jugoslovenski i mi smo sa radošcu uživali u muzici iz svih krajeva, ne razmišljajuci ko je odakle.

Pesme jednostavne izazivale su posebna osećanja, razgalji-vale su dušu i još uvek odzvanjaju u sećanjima. a i ostvarenih i nikad ne zaboravljenih ljubavi... i onih ljubavi čiji oganj još i danas tinja u srcima...a pjesme baš takve bude ne ispunjene želje ...što im omogućava trajanje duboko u večnost dok postoji u srcima osjećaj romantične strasti i duševne lepote...a maki radi posao koji i najbolje umije,a pjesme ljubavnim krilima okovane poput magneta lijepe za uho svakog poznavaoca ove muzičke fantazije terajući ga da svaki prelijepi stih makar prevali preko svojih usta...

267

Мила Медиговић Стефановић

Katalog naprslog života

Na seminar o katalogizaciji u nacionalnoj biblioteci pošli smo uoči bombardovanja marta 1999. godine. Našu glagoljivost u kolima obavijala je neverica da će se pretnje velikih sila obisti-niti. Kako katologizirati učinke onoga što se moglo naslutiti, vreme se otkidalo, topila se nada da će razum uspostaviti neki red. Vratili smo se neuobičajeno skrušeni, prateći vojne kon-voje na autoputu. Uveče je u kragujevačkoj biblioteci otvorena grčka izložba „Dan povratka“ – o starinama koje su pokradene u nečasnim pohodima i sada se nalaze u evropskim muzejima.

Pristigli gosti, ataše za kulturu Grčke ambasade, predsednik Društva grčko-srpskog prijateljstva i njihova pratnja, neumorno su i zabrinuto razgovarali mobilnim telefonima, prijateljski su bili na našoj strani. Za večerom su pre nas obavešteni o objavljenom stanju neposredne ratne opasnosti. Problem su im predstavljali grčki studenti okupljeni ispred Ambasade u Beogradu. Hteli su garancije da neće biti mobilisani kada pre-

đu grčku granicu. Nelagodnost i strah ispunjavala je i goste i domaćine. Protokol je skraćen, ostadoh sama, ohlađena večera kezila se na aranžiranom stolu, raskošna sveća podsetila me da taj ratni rekvizit nisam pripremila.

Sutradan na poslu tenzija su se povećavala iz sata u sat, obaveza da napravimo raspored dežurstva okupila je zaposle-ne. Stereotipno, reakcije su bile različite, neko se podsmevao

– uveren da se neće desiti najgore, drugi su bili uplašeni, treći sigurni da će nas takva kazna kolektivno opametiti. Preuzela sam obavezu da prva dežuram, ne hrabrosti radi, već iz očaja, pre toga potražili smo neke prašnjave vojne planove, neaktu-elne i besmislene iz arhivirane sadašnjosti „ništa nas ne sme iznenaditi“. Nad našom taštinom kezila se tehnološka NATO

nadmoć, a nemoć malog čoveka učaurila se u svaku misao.

268

Л е к с и к о н п о з н и

– Gde je moj sin, njegovi drugovi, moji đaci...? Opet za nekog postradavaju prolećnooktobarska deca od Šumarica, Sla-vonije do …

Neću da plačem, krivim sebe, svoju generaciju zbog neefika-snog otpora, aroganciju onih od čijih potpisa sve zavisi.

– Kakva je ova stvarnost? Telefonske slušalice jedino tople od usijanih razgovora. Ima li Kragujevca među ciljevima? Sestra me zove, kaže na velikom spisku je i Kragujevac i Divostin.

– Nemojte u vikendicu, u Divostin, sklonite se i sa trinaestog sprata. Pa kuda da idemo?

Nema bežanja, samo iščekivanja najgoreg. Prozori su izle-pljeni trakama, to je prava metafora zajedničke zakrpljenosti, postojimo, krećemo se prividno restaurirani. Hamlet kaže –

spavati, spavati. Popodnevno spavanje kao priprema za noćno dežurstvo. Odlazim u Biblioteku, u tašni su dokumenta, nešto novca – sakupljenog za odlazak na Međunarodni seminar bi-bliotekara u Kelnu (16. juna). Dežurstvo počinje, uključen je televizor, sirene se oglašavaju negde oko 20 časova, potom se čuju detonacije, nagađam šta je meta. Okrećem telefone, kad spustim slušalicu zazvoni. Iz Podgorice me moji obaveštavaju da je pogođen Aerodrom u Golubovcima, javljaju se koleginice i kolege, prijatelji, rodbina. Gase se svetla, prekida se film Kozara. Neprekidno se vraćamo na staro. Jedan deo mene odbacuje uplašenost, imam li snage za dalje, a gde je moj sin (vojnik)?

Zovem Ljubu da mi se pridruži – bolje zajedno u Biblioteci nego on sam u soliteru, a ja na dežurstvu. Stiže moj muž. Bože, nosi torbu, u njoj su naše diplome i neke dragocenosti, veruje da taj prtljag ima smisla. Razmenjujemo iskidane rečenice o nabavci neophodnih potrepština; obavezno o lekovima bez kojih njemu nema opstanka. Izbegavamo priču o sinu u vojsci.

Pratimo vesti, izanđale ratne filmove. Tegobno je i dugo vreme na dežurstvu. Još jednom se u toku noći oglašava sirena, telefon 269

Мила Медиговић Стефановић

zvoni, javljaju se oni što nisu verovali da će biti bombardovanja. Oko sedam ujutro prestaje vazdušna opasnost. Sutradan se obustavlja rad sa čitaocima, pravi se novi raspored obaveza zaposlenih. Uredbe regulišu naše poslovanje.

Prva nedelja ratnog stanja je prošla, a bombardovanje ne prestaje. Čas je toplo, čas hladno vreme. Sa sinom se čujem, najavljuje da će biti lekar na vojvođanskom terenu, uvek me ohrabri.

– Mama ne brini, nije mi tako loše. Brižnost me ophrva i parališe. Ljubi i meni je pristojno u vikendici, prijatelji su nam obezbedili peć i ogrev, gomilamo neke namirnice. Uveče se okupljamo i pratimo televizijske programe, vesti su strašne. U

hijerarhiji strahota ništa se ne izdvaja, uviđamo da smo jednaki pred užasom.. Nagađamo kada će prestati. Nema cigareta, čekamo ulje i šećer, uprkos sirenama i nadletanju aviona. Noći su strašne, taman se pripremiš za spavanje, a avioni nastavljaju svoj program.

– Gde li je moj sin?

Kako gde pogode, telefoniramo; uteši nas to međusobno razmenjivanje informacija. Hvala Bogu, svi su živi! Moji s mora vide kada avioni polete iz Italije ka Srbiji. Aktuelna duhovitost je groteskna: „Iz Avijana imate svakih petnaest minuta let za Novi Sad.“ Na redu je Zastava. Kragujevčani plaču, fabrika je bombardovana – nagoveštaj otpisanosti, srča u centru, živost je usahla, hoda obuća izgubljenih vlasnika. Na prigradskim stanicama gužva, svi bi autobusom na posao, izmešani trpimo nadvikivanje onih što detaljno „poznaju“ i pretresaju NATO

strategiju. Nepodnošljiva je ta količina neukosti i sumnjive

„upućenosti u sve i svašta“. S druge strane ne volim kolektivno pevanje po mostovima, taj sramni način vređa, trguje se na trgovima i pijacama gluposti, Majka Hrabrost vozi po ratištu svoju pokretnu kantinu, neka ginu njena deca – ona od rata 270

Л е к с и к о н п о з н и

zarađuje. Najkonvertabilniji je patriotizam. Jasno je da su di-plomatski koraci usporeni i da smo prepušteni sopstvenoj za-luđenosti i volji moćnika.

Kalendar se pomera iako je svaki dan isti, sirene, pa avioni ‒

blizu ili daleko ‒ projektili, PVO, strah i olakšanje kada se najavi prestanak opasnosti. Uskrs je, očekujemo poštedu, a zbilja je gruba, ne zaustavljaju se. Molim Boga da mi se javi sin, čekam ga, kapija je otvorena. Lep uskršnji ručak gutam u koktelu suza.

Jedemo mnogo, neutaživo je halapljiva praznina zagledana u ništavilo. Biblioteka se otvara za posetioce, neverovatno je, dolazi mnogo čitalaca. Struja nestaje, računari ne mogu da rade, vraćamo se na ručno poslovanje. Internet prepun poruka i pisama, a sve nedostupno. Odjednom se život sveo na primitivnu meru, kao da smo na parkingu sunovrata. Još samo da presuše izvori vode, možda bombe mogu zaustaviti vodotokove, izazva-ti biblijski potop! Udišemo ugljenu prašinu, vazduh obogaćen uranijumom.

Ucvetale livade ovlaš stanu u prozore pogleda. Odsut-no zurim u raskošnu belu trešnju – nevestu, najlepša je u kraju, prvi put pratim sve faze u voćnjaku. Hoću zaborav, a tragedije su svakodnevne, ginu vojnici, nevin svet, deca u intimnim prostorima. Marija – kuma mog sina, u Boru rađa bebu, a njen Igor je u vojnik u Crnoj Gori. Zaštićena prvom opnom materinstva, ushićeno priča o novorođenčetu, ne plaši se bombi, kaže da su oni pošteđeni; kad avioni nadleću Bor, piloti vide površinske kopove i konstatuju – ovo smo već bombardovali.

Smeh nam je gorak, čeznemo za našim vojnicima, strepimo; ona za supruga, a ja za sina. Čitam Solženjicinovu Rusiju u pro-valiji, naličje socijalizma odvelo nas je u iracionalnu destruk-ciju. Priželjkujem srećne trenutke pisanja i čitanja u opuštenoj atmosferi. Kako to sve uskladiti kada smo svedoci večernjih 271

Мила Медиговић Стефановић

vatrometa, budimo se iz krhkog sna i gonetamo gde su bombardovali, ko je stradao i šta je stradalo?

Jedno jutarnje buđenje uz crni ekran, bez signala iz Aberda-reve, kao da je nagovestilo beskrajni sumrak. Zašto njih šesna-est, zašto mnogi pre njih i oni posle? Mostove su porušili, kako ću do sina za rođendan, kad ne znam ni gde je?

– Sugar, sugar, munchmallow – prekršivši glupu vojničku tajnu o mestu stacioniranosti, jednom je odgovorio na moju upitanost, a ja bila umirena celih pet minuta, jer Crvenka je blizu, a tako, tako nedostižna...

Tada su se i pomoravski seljaci okupljali na seoskim mostovima preteći agresorima. Lokalne televizije prenosile su te javne nastupe, a i danas to možete videti jednim klikom na internetu pod odrednicom „Klinton šuntavilo“.

Autor knjige Besane noći kada je 79 dana gorela Srbija i Ju-goslavija i kada su padale NATO letilice: 24. III-10Vi 1999. Mi-ljojko D. Lučić hronološki je prikazao i izvorno dokumentovao događaje vezane za naše kolektivno stradanje, svakodnevno je prikupljao brojne izveštaje, diplomatske aktivnosti i fotografije. U obimnoj građi prikazane su ljudske žrtve agresorskog zlodela u gradovima i selima Srbije i Jugoslavije; uništavanje vojnih, civilnih, privrednih i objekata ingrastukture. Tekstovi ove publikacije ukazuju na tragičnost bombardovanja i trajne ekološke posledice po zdravlje i život sadašnjeg stanovništva i narednih generacija.

Naša glumica Gorica Popović (rođena Kragujevčanka) osmislila je u vreme NATO intervencije song „Milosrdni an-

đeo“. Njen autorski rad govori o ljudskoj nemoći da se u takvim okolnostima prepusti jednostavnim dobrima časti i ljubavi. „A toga bi bilo da se glasovi glumaca, pisaca, slikara i umetnika više slušaju i postanu vrhovni zakon“.

272

Л е к с и к о н п о з н и

Klijentelizam

Klijentelizam u opšem smislu predstavlja neopravdani utjecaj na strukturu, proces ili rezultat procesa u svrhu ostvarivanja netransparentnog individualnog ili grupnog cilja.

Jonathan Hopkin će u svom radu „Konceptualizacija političkog klijentelizma: Politička razmjena i teorija demokracije“

iz 2006. godine opisati politički klijentelizam kao „raspodjelu odabranih prednosti pojedincima ili jasno definiranim sku-pinama u zamjenu za političku potporu. Prema ovom pojed-nostavljenom opisu, politički i izborni procesi u Hrvatskoj, njezinu okruženju i drugim tranzicijskim zemljama, imaju isključivo klijentelistički karatker, te bi većina zemalja u okruženju, uključujući Hrvatsku, uz Republika mogle slobodno imati i prefiks „Klijentelistička“.

Klijentelizam, iako fenomen za sebe, predstavlja i jedan od najmalignijih oblika korupcije s obzirom da forme klijentelističke prakse nije zabranjena ili kažnjiva, a često se ne smatra nepoštenom. Naprotiv, u lobističkim krugovima promoviše se kao poželjan i opravdan način ostvarivanja privrednih, dru-

števnih i političkih ciljeva pojedinca, društvene grupe ili kom-panija. Klijentelizam, iako fenomen za sebe, predstavlja i jedan od „najmalignijih“ oblika korupcije s obzirom da kao praksa nije zabranjena ili kažnjiva, a ne tretira se ni kao put nepoštenog posredovanja. Ključni cilj klijentelističkih politika u praksi je moć i utjecaj. Na ovaj način su i institucije koje posjeduju za-konodavnu, pravosudnu, izvršnu, političku ili društvenu moć

‒ one koje su i najčešća meta klijentelističkih praksi. Detekto-vati klijentelističku praksu u politici, državnoj administraciji ili pravosuđu zahtjevno je, ali ne i nemoguće, s obzirom da svako demokratsko društvo razvija i mehanizme odgovornosti koji treba da zaštititi javni interes.

273

Мила Медиговић Стефановић

No, u nastojanjima izgradnje instituta javne odgovornosti, jedan sektor ostavljen je skoro u potpunosti nereguliranim, ostavljajući otvorena vrata zarobljavanju države od strane pti-vatnog interesa. Klijentelizam u medijima stvorio je društva otporna na reforme, u kojima rješenja i lijekovi za korupciju nemaju nikakav učinak. Upravo iz razloga moći i utjecaja, klijentelističe strategije postavile su medije za primarnu metu svih svojih nastojanja. Iz tih i takvih razloga danas i proizvodi-mo PR stručnjake umjesto istraživačkih novinara.

U vrijeme francuske revolucije nastala je sintagma da su mediji „sedma svjetska sila“, vremenom je ona postala jedan od najcitiranijih pojmova u akademskim tekstovima kada se govori o medijima i njihovoj moći. Iako se termin „sedma sila“

manje koristi u javnom govoru, moć i utjecaj medija nije nestao, samo je preoblikovan i prilagođen modernim društvima.

Upravo iz razloga moći i utjecaja, klijentelističe strategije postavile su medije za primarnu metu svih svojih nastojanja. Iz tih i takvih razloga danas i obrazujemo PR stručnjake umjesto istraživačkih novinara.

Kod nas se klijentelizam primio i upleo u mrežu političkog i finansijskog uticaja. „Razvojno, nismo još dostigli društveni proizvod iz daleke 1989. godine. Politike koje su se ovde vodile i nakon 5. oktobra bile su razorna mešavina servilnog ponašanja prema interesima korporativnog kapitala i „burazerske ekonomije“ u korist svojih tajkuna, partijskih prijatelja i rođaka. Umesto obećane razvojno uspešne privatizacije, uređenog tržišta i čvrstih antimonopolskih pravila igre, širio se politički klijentelizam, par-tijsko zapošljavanje i sistemska korupcija u kojoj je sve – firme, presude, istina i čast i savest na prodaju. Odsustvo razvijene socijalne politike i progresivnih poreza dovelo je do nejednakosti dvostruko većih od evropskog proseka. Iza povremenih privrednih uzleta sledile su nove krize i padovi.“ ( Danas, 1. maj 2019).

274

Л е к с и к о н п о з н и

Kockanje

Prolećni dani u Beogradu protiču u svakodnevna prijatnim i neprijatnim iznenađenja, ali jedno me obeshrabri. Zamislih se nad velikim reklamama kojima su oblepili gradske autobuse, reč je o kladionicama „Mozzart“. Čak i pano iza vozačevih leđa prelepljen je napadnim plakatom, na kome dve nasmešene devojke preporučuju: DIAMOND JACKPOT 10.000.000 rsd MOZZART. Prvi „Mozzart Cazzino“ otvoren je u beogradskoj Ustaničkoj ulici decembra 2016. godine. U isto vreme i obnov-ljeni Hotel „Metropol“ je obogaćen mestom za kladionicu; sve radnje pre i posle su „još jedan od pokazatelja napora Kompanije da ostane apsolutni lider na tržištu Srbije i definiše dalji pravac razvoja na svim tržištima na kojima posluje“.

Kakva je ovo stvarnost? U prolazu srećem decu koja za vreme školskog odmora hrle da stignu do obližnje kladionice. Sve nade usmerava priželjkivani novac, ogomna količina. Pitam se o čemu drugom sanja ta populacija, preglasna i nevaspitana u prevozu. Divlji Zapad nas je uveo u kockanje i trgovinu svim i svačim, ponajviše pate generacije odgajane na skromnosti i pri-marnom cilju da nauče sto više i pošteno završe prestižne škole.

Kokus

Odjednom uši mi zapara „nova strana“ reč, u udarnim infor-mativnim vestima, štampanim glasilima, nova reč preovladava, a izveštači i savremeni autori ( Depeša Vašington: kako se rađao prvi srpski kokus u američkom kongresu / Borko Stefanović) je usvajaju bez razmišljanja. Iskreno, nije mi ta reč bila poznata, potražih treće dopunjeno i ispravljeno izdanje Ivana Klajna i Milana Šipke Veliki rečnik stranih reči i izaza (Novi Sad: „Prometej“, 2008), a tu je zapisano „Grupa stručnjaka i političara koja 275

Мила Медиговић Стефановић

se zalaže u najvišim organima vlasti SAD za pravilan tretman nekog problema, neke zemlje ili organizacije.“ Druga varijanta je na Internetu: „Udruženje članova američkog Kongresa koji se grupiši prema zajedničkom mišljenju, stavovima i načelima“.

Pomislih hokus-pokus-kokus- preparandus, a slično je kao i abrakadabra, ćiribu-ćiriba... Lingvistički fenomeni: neologizmi, stupidarizmi, enigme urbanih vokabulara, skraćenice...

Krealizam

Pod kulturom podrazumevamo ukupna dobra čovečanstva, svest o značaju kreativne prirode, odraz epohe u ramu vremena, otisak uma i stvaralačke energije, ključne tačke povesnog toka...

(Речник урбане свакодневице: кулисе пред лицем времена /

Симо Ц. Ћирковић. Београд: Hesperiaedu, 2011, 140).

Krealizam afirmiše krealnost. Postoje i spoljašnja i unutraš-

nja stvarnost koje su međusobno upletene našom akcijom. Niti je spoljašnja ne-subjektivna (materijalisti), puka konstrukcija („radikalni konstruktivisti“) niti je unutrašnja ne-objektivna (idealisti), „refleks“ genetskih činilaca (neopozitivisti u biološ-

kim naukama). Krealnost je realnost koju mi stvaramo i ekster-no i interno, kroz stalnu interakciju sa subjektima i objektima, u naporu da stvorimo svoj svet. To je nov svet i svet novine, otvoren za promenu, ograničen samo nerazmaknutošću na-

šim stvaralačkim potencijama. Ovo je osnovno polazište za teoriju stvaralaštva (krealistiku), razumevanje čoveka kao ljudskog bića i njegove kulture kao načina postojanja. Čovek deluje neprekidno se „interesno osvrćući“ na ambijent u kome mora da opstane, „bacajući motivacione mreže“ (emocionalne, racionalne...) i njegova svest je rezultat aferentno- eferentnih (o)svedočenja (unosa i iznosa) i prospektivnih i retrospektivnih identifikacija (očekivanja) u datom referentnom sistemu. To je 276

Л е к с и к о н п о з н и

„prirodna osnova“ njegove akcije i svesti. Ali stvara tek kao kulturno biće. Vitalno jezgro svake savremene mudrosti mora biti prosta ali bitna stvar: mi živimo u svetu krealnosti, realnosti koju smo sami stvorili. (Momir Nikić, Krealizam: od Proteja do Prometeja, Jagodina: Gambit, 2002, 6-7).

Kruzeri

Nova moda zavladala je među našim svijetom, podjednako je interesantna i mladima i ocvalom stanovništvu. Prvima da nađu izvore prihoda – mogu da zarade 2000-3000 dolara me-sečno, a drugima da proputuju i vide daleke destinacije – kada će ako ne u zasluženoj „mirovini“. Rad na kruzerima se isplati.

Brod „Harmony of the Seas“ odnosno „Harmonija mora“

najveći kruzer na svijetu ikada napravljen, krenuo na svoje prvo putovanje od brodogradilišta u Sen Nazeru u Francuskoj do luke Sauthempton u Engleskoj polovinom maja 2016.

Costa luminoza, Mocart harmony... Dolazak broda italijanske kompanije Costa Crociere je još značajniji kada se ima u vidu činjenica da je ta firma krajem prošle godine, zbog po-slovnih okolnosti otkazala 49 planiranih uplovljavanja svojih brodova u Boku Kotorsku za 2017. Ipak, zahvaljujući privatnim dobrim vezama ljudi iz menadžmenta Luke Kotor i ovdašnjih pomorskih agencija sa menadžmentom italijanske kompanije koja je dio najveće svjetske kruzing korporacije, američkog Carnivala, Costini brodovi i ove će godine ipak u manjem broju dolaziti u Boku.

„Costa Luminosa“ je i dalje interesantan kruzer koji svojim putnicima na 12 paluba nudi mnogo zanimljivosti i atrakcija poput više rastorana i kafea, četiri bazena, velikog spa i wellness centra, disko kluba, simulatora vožnje bolida Formule, ogro-mnog multifunkcionalnog teatra koji se prostire na visinu tri 277

Мила Медиговић Стефановић

palube i gdje se dnevno priređuju po dva velika zabavna programa, puštaju 4D bioskopske projekcije, ili izvodi umjetnič-

ko klizanje na vještačkom ledu… U wine baru opskrbljenom najkvalitenijim vinima iz čitavog svijeta, barmen- umjetnik od žice sa čepova otvorenih boca šampanjca, izrađuje maštovite skulpture raznih životinja.

„Costa Luminosa“ izgrađena 2009. u Trstu, ima 92.700

bruto-tona, dugačka je 294 i široka 32 metra. Veliki italijanski kruzer upravo se vratio sa 106 dana dugog krstarenja oko svijeta na koje je „Cista Luminosa“ isplovila u januaru iz Savone i preplovila više desetina hiljada milja, posjetivši brojne luke u Evropi, Južnoj Americi, Australiji i Aziji. Brod na kome je bilo preko 2.000 putnika od kojih je 80 odsto kompletiralo cijelo krstarenje podijeljeno u tri velike etape, ukupno je 55 dana bo-ravio na moru, a ostatak u lukama, pri čemu ga je stalno „pra-tilo proljeće“ jer se kretao u geografskim širinama na koje je baš u vremenu kada je „Costa Luminosa“ tamo boravila, stizalo

„najljepše doba u godini“. Zanimljivo je da će za sve koji su bili na ovom krstarenju, 2017. godina trajati „samo“ 364 dana jer su zbog vremenske razlike, svi putnici i posada „Luminose“ prilikom prelaska tzv. datumske granice na 180-tom meridijanu na Pacifiku u smjeru sa istoka na zapad, „izgubili“ jedan dan u svom kalendaru.

Početkom maja 2018. kruzer Crown Princess umalo se nije nasukao u Bokokotorskom zalivu. Jak sjeveroistični vjetar, koji je tada duvao u kotorskom zalivu (52,3 čvora) opasno je zapre-tio mega kruzeru Crown Princess, koji je tada pokušavao da uplovi u akvatorij kotorske luke. Udari vjetra su bili toliko jaki da je brod bio ugrožen da je mogao dotaći obalu. Znatiželjni Kotorani i brojni gosti su tada sa zebnjom posmatrali što se de-

šava, a fotoaparati nijesu prestajali da škljocaju. Radile su viber veze, slale se fotografije i video klipovi.

278

Л е к с и к о н п о з н и

Ovo nije prvi put da jak vjetar zaprijeti posadi kruzera tokom manevrisanja. Tri godine prije 7. aprila 2015. godine kruzer „Viking Star“ ‒ koji je na prvom putovanju uplovio u luku Kotor, pokazao je kolika je neophodnost plutača za privez brodova i na kakvom je nivou njihova sigurnost dok borave u zalivu. Naime, „Viking Star“ je bio na sidru koje je, usljed jakih udara severnog vetra počelo da „ore“ morsko dno. Sidro nije moglo da spriječi kretanje broda ka kotorskom Parku slobode. Katastrofa je spriječena zahvaljujući maksimalnom anga-

žovanju strojeva koji su uspeli da postignu punu snagu i tako zaustave dalje kretanje broda ka obali, od koje je bio udaljen stotinak metara.

Jedan od zanimljivih plovila je trojarbolni malteški jedrenjak koji je uplovio u Boku. Među velikim brojem kruzera i jahti koji svakodnevno dolaze u Boku izdvojio se nesvakidaš-

nji brod – trojarbolni malteški jedrenjak „Running on Waves“.

Ovaj 64 metra dugi premijum mini-kruzer izgrađen je 2011.

u Poljskoj i Rusiji po zamisli ruskog biznismena Rubena Kho-khriyakova koji je želio da stvori modernu reinkarnaciju nekadašnjih klasičnih jedrenjaka, primjenjujući tehnologiju 21.

vijeka.Tako „Running on Waves“ (Trčanje po valovima) ima tri jarbola sa snasti jedrenjaka tipa barkantina, a njegovih 13

jedara ukupne površine 1.120 kvadrata kontrolišu i pokreću elektrohidraulična vitla.

U 18 luksuznih kabina ovaj brod od 700 tona, može primiti do 42 putnika, o kojima se brine 21 član posade. Kad ne vozi na jedra, „Running on Waves“ brzinom od 10 čvorova, pokre-

će dizel motor „Volvo“ snage 650 konja. Ovu ljetnju kruzing sezonu „Running on Waves“ provodi na Jadranu, Egeju i Jon-skom moru, a prosječna cijena sedmodnevnog krstarenja na tom brodu zavisno od smještaja, iznosi od 1.850 do 5.600 eura po osobi.

279

Мила Медиговић Стефановић

Kruzeri su krenuli i morskim putevima svile, evo nekih detalja: Izaslanstvo Zadarske županije predvođeno županom Bo-

židarom Longinom, u nastavku službenog posjeta Kini, uče-stvovalo je na poslovnom samitu ASEAN u Boaou – Savezu država Jugoistočne Azije vezano za temu „Saradnja u kruzerskom turizmu duž Pomorskog puta svile“. Razmenili su iskustva i znanja u industriji kruzerskog turizma između Kine i relevantnih regija duž Pomorskog puta svile – Maritime Silk Road. Raspravljalo se i o boljoj saradnji u kruzerskom turizmu, većem broju ruta krstarenja, snažnijem razvoju luka, otvore-nijim politikama viznog režima, boljoj promociji kruzerskog turizma i osnivanju „Saveza turističkih gradova za krstarenja duž Pomorskog puta svile – Maritime Silk Road.

Službeno „Novi put svile“ je koncept pan-evroazijskog, a u budućnosti interkontinentalnog, transportnog plana, za koji se Kina zalaže. „Novi put svile“ postao bi sastavni deo strategije razvoja Kine, ne samo u izgradnji najbolje i najbrže tranzitne rute kroz središte Evroazije, nego i za jačanje privrednog razvoja kopnenih područja Kine i uspešnije saradnje sa susednim zemljama. Novi i konačni projekt je nazvan „Jedan pojas – Jedan put“, a projekt je službeno najavio predsjednik NR Kine, Xi Jinping 2013. godine.

Lift

Polako se troši materijal od koga smo satkani. Povremena ne-stabilnost i potreba za osloncem preuzima vođstvo u svakod-nevnim razmišljanjima na temu kakve nam sve „kvarove tela i mentalnosti“ priprema sudbina. Ističe rok trajanja, snage sve manje, a duša hoće na vazduh i da prošeta, makar do novinarnice ili obližnje prodavnice. Najteže je kad ne radi lift, a liftovi u zgradama iz doba socijalizma često su u kvaru, uskoro neće 280

Л е к с и к о н п о з н и

moći da se pokrenu. Još poneki majstor iz „Davida Pajića“ zna da privremeno opravi te izanđale skalamerije, nema delova za zamenu. Šta ćemo kad oni odu u penziju, mladi neće da se bave tim zanatom?

Zaglavljeni liftovi, česti prizori naših silazaka i penjanja stepeništem izazivaju nemir. Gore od toga je da se nađete u liftu kad stane između spratova ili krene da se sunovraćuje u podrum. Kad pokušate da pokrenete pitanje zamene lifta na sa-stancima Skupštine stanara, obavezno su protiv oni iz prizemlja i sa prvih spratova. Ne razmišljaju da je u slučaju ortopedskih lomova, uganuća itd, lift podjednako potreban onima sa prvog kao i stanarima poslednjeg sprata. Neće proći mnogo vremena, ostaćemo svi zarobljeni na poslednjim spratovima, bez nade da siđemo među ljude.

Daleke 1962. godine Tito i Jovanka su obilazili kontrolni toranj na novootvorenom surčinskom Aerodromu. Tada je lift

„David Pajić“ bio u kvaru i morali su pešice da se penju. Tito je tada prokomentarisao: „Ovo nije David Pajić, nego Davić Pajić.“

(Tito i lift / Dimitrije Bukvić // Politika, 2018, 5. 08, str. 09).

Nedavno pročitah da probleme sa liftom ima i bogati razvijeni svijet. Bogatuni ‒ vlasnici luksuzne vile otišli su na nedeljni odmor, a u kući je ostala kućna pomoćnica. Vozeći se liftom, iz prizemlja na neki od spratova, ostala je zaglavljena tri dana bez mobilnog ili nekog drugog sredstva koje bi joj pomoglo da izađe iz nevolje.

Limb

U poznim godinama čovjek egzistira u nekom međuprostoru između dva stanja u kome ne postoji vreme, kao da je stalo između fenomena mladosti, odrastanja, zrelih godina i poznih decenija ‒ kada je najočuvanije prisjećanje na prošlost i 281

Мила Медиговић Стефановић

suočavanje sa fenomenom zaboravnosti. Izolovanost i pozicija

„ni tamo ni ovamo“ ne izaziva osećanje spokoja. Posle svega određeno je mjesto gdje će nas odživljeno uvesti u raj ili pakao s druge strane duge. U lim bu se ni šta ne o seća, i to je ne o-sećanje, to pra zno, pu sto proti can je, ali ne i oti can je bezličnog vre me na, ono što od ave tinjskog te sna ca između živo ta i smr ti čini užasa va jući doživ ljaj. (Borslav Pekić, Pisma iz tuđine).

Logor

Djetinjstvo mi je bilo prožeto pričom o Drugom svjetskom ratu i stradanjima mojih roditelja i njihovih bližnjih. Kad je rat počeo i majka i otac – rođeni 1924. imali su tek sedamnaest godina. No, to nije smetalo neprijateljskim crnokošuljašima da ih hapse, i u Primorju i širom Crne Gore. Oca su uhapsili de-portovali marta 1942. u albanski logor Tepe – Skadar, tamo je bilo mnogo poznatih antifašista, među njima akademski slikar Veliša Leković i ljevičar Branko Jelenić. Nedavno iščitah njihove izjave o očevoj odanosti i privrženosti Narodnooslobodilač-

kom pokretu (NOP) i ponašanju u zatočeništvu.

Naglasili su da se suprotstavljao svim vidovima ideoloških naklonosti prema „nacionalističkom pokretu“. Krajem novembra 1942. brodom iz Drača prebačen je sa ostalim zatvorenicima u italijanski logor Kampelo, potom u Kolfjorito, gdje je ostao do bijega iz logora krajem septembra 1943. „Odmah poslije na-

šeg dolaska u logor Kolfjorito, Italijani su počeli internirce da pripremaju i upućuju na rad. Pristalice NOP-a smatrali su da odlazak na rad znači pomaganje fašistima. Niko Medigović nije pošao na rad, mada je znao da su uslovi života tamo bolji.“

Kolfjorito je italijanski logor u okrugu Peruđa i regiji Um-bria. Tamo je tokom rata bio fašistički logor, gdje su bili zatoče-ni brojni Crnogorci. Mog oca su uhapsili italijanski fašisti kao 282

Л е к с и к о н п о з н и

pomagača NOP-a marta 1942. Nakon dva dana odveden je u Bar, a potom u logor Tepa u Skadru. Odatle je prebačen u logor Klos, a krajem novembra odveden u italijanske logor Kampa-le, a onda u Kolfjorito. „Ribeli montenegrini“ su ispoljavali i u teškim logorskim uslovima privženost naprednom pokretu i antifašizmu. Tu je proveo zatvorske dane do 22. septembra 1943. kad je pobjegao iz logora sa grupom koja je pripadala Savu Stanišiću. Prema sjećanju Draga Ivanovića, koji je utočište pronašao u Moričeu početkom oktobra, crnogorski saborci, njih osamdesetak, podijeljeni su po grupama prema porijeklu.

Skriveni po kućama rasutim po okolnim brdima skrivali su se.

U grupi „primoraca“ bili su Andrija Kostov Kalađurđević, Niko Lukin Medigović, Ivo Gracun, Aleksandar „Leso“ Mitrović, Savo Vukalov Stanišić, Ljubo Krstov Boreta i Ilija Ivov Liješe-vić. Istorijski institut Crne Gore objavio je 2007. monografiju Muzej logora Kolfjorito di Folinjo spomenik prijateljstva naroda Italije, tu su opisani svi događaji interniraca od „zavičaja do logora“, posebno su vrijedni registri i popisi brojnih imena. Ime mog oca zabilježeno je na 403. strani.

Poslije pada fašizma u logoru se prišlo formiranju ilegalnih jedinica radi zajedničkog stupanja u NOVJ. U tom smislu izra-

đen je u vidu rezolucija i zahtjev (koji je prethodno planirala da koncipira komanda savezničkih jedinica), ali do toga nije došlo jer smo ranije pobjegli iz logora. O ovom zahtjevu izjašnjavo se svaki pojedinac. Poznato mi je da se Niko Medigović izjasnio za stav rukovodstva o zajedničkom stupanju u NOVJ.

Kada je od strane rukovodstva donijeta odluka za bjekstvo iz logora drug Medigović je zajedno sa većom grupom prista-lica NOP-a utekao s ciljem da što prije pređe front i prijavi se vojnoj misiji NOVJ u Italiji.

Pored iznijetog ističem da je drug Niko Medigović imao dostojno držanje u logoru. On se uvijek nalazio u društvu 283

Мила Медиговић Стефановић

naprednih omladinaca. Uzimao je aktivno učešće u proslavama 1. maja i 13. jula koje su ilegalno organizovane u logoru. (Bar 26. V 1957).“

Iz izjave akademskog slikara Velimira Lekovića – izdvajam detalje tatinog revolucionarnog otpora fašistima: „Dok smo bili u logoru Niko je bio zapažen kod svojih logoraša kao mladić politički izgrađen, odvažan, dostojanstven i vrlo fin. To se kod njega još više ispoljavalo zato što je bio u vrlo teškom po-ložaju bez ikakve materijalne pomoći. Svojim držanjem služio je za primjer i kako je bio suviše mlad, njegov primjer je bio efikasniji. kada je pala odluka da se bježi iz logora sa ciljem da pređemo front i stupimo u Narodnooslobodilačku vojsku, Niko je to sa oduševljenjem primio i u prve pobjegao iz logora.

Po bjekstvu iz logora bio je u jednoj maloj grupi i čekao da se oforme partizanski odredi. U toj grupi, kao i u logoru, pokazao je smisao za kolektivni život i bio vrlo disciplinovan, čime je kao mlad skretao na sebe pažnju ljudi toga kraja. I danas ga se rado sjećaju i raduju se što je ostao živ. To znam otuda što sam skoro u kraju bio.

U januaru 1944. godine, kad je sa svojim drugovima pošao u selo po hranu uhvatili su ga fašisti iz zasjede. Sjećam se tog dana. Svi su ga žalili – kako naši tako i Italijani patrizani, a sve zato što je kod svakog ko ga je vidio svojim držanjem ulivao ljubav i poštovanje. (Bar, 26. V 1957).“

Lumbrela

I kad nije bilo nagovještaja da će padati kiša, a posebno, kad je kalada od mora imala onaj rumenkasti i zagasiti odsjaj ispod nagomilanih i namrskanih oblaka, Niko je nosio starinsku lum-brelu ‒ veliku crnu, drvene drške i čvrstih metalnih žica. Činilo se da mu je potrebna da se katkad osloni, umoran od dugih šetnji 284

Л е к с и к о н п о з н и

stazama djetinjstva. Izlazeći iz kuće u popodnevnu vizitu kafe-teriji da popije kapućino, ostavljao je svoj rekvizit pored stolice.

Samo se jednom desilo da je zaboravi, ali su je konobari sklonili i vratili vlasniku sjutradan za vrijeme jutarnje kafe.

Mediteran

Pjesme Borisa Kastela su mediteranska poetska gozba i put do ispunjenosti i duhovnog obilja. Izabran je u trideset pjesnika svijeta učesnika VI Svjetskog festivala poezije (Sixth World Po-etry Festival) u Kalkuti (Indija) 2012. i 2014. godine. Borisovu poeziju možete čitati online na: https://www.avlija.me/poezija/

poezija-borisa-jovanovica-kastela

Ako mi na vrata pokucaju

„Ako mi na vrata pokuca

Rafael Alberti i pita ‒

da li su njegov glas na samrti

ostavili obalama,

reći ću da su bičevaoci iz lignji

zle duhove svjetskosti istjerali

i u more sasuli tone ikre

malograđanskog porijekla.

Ako mi na vrata pokuca

Servantes ‒

reći ću da su beskonačno carstvo iluzija Zakonom u Evropskom parlamentu

ograničili suzom krokodila.

Ako mi na vrata pokuca

Lorka i pita ‒

gdje je poljubac

među nogama igračice valcera,

285

Мила Медиговић Стефановић

reći ću da su ga idoli stavili na doboš.

Ako na vrata, pijan, pokuca Njegoš ‒

reći ću da su zrakama

opljačkane mitove svezali

i zavoljeli više od svojih.

Ako mi na vrata pokuca maestral

i otvori ih sam ‒

znaće da sam otišao da ih tražim

i prenesem molbu

da moju adresu zaborave.“

Naočari

(Umesto olovke za šalter privezane naočare) Nagledala sam se vezanih olovaka za šalterska prozorčiće, na taj način su se službenici obezbedili od eventualne krađe. Ali ima i drugih „privezaka na kanapu“, smešno i tužno. Radnici Pošte, u jednom podavalskom naselju opštine Voždovac, dosetili su se kako da starijim korisnicima svojih usluga olakšaju popunjava-nje uplatnica ili neke druge dokumentacije. Naime, na šalteru pomenute ekspoziture Pošte stoje privezane „uslužne naočare“

na raspolaganju svima sa lošijim vidom, nije bitna dioptrija, ali nekom će biti taman koliko treba.

Ogledalo

Sada, kad se sve može vratiti tragom sjećanja, neutrunjeno prijatnostima i neprijatnostima, iz pozicije nepomirenosti sa odsustvom glavnog lika priče, pokušavam da složim hrpice nekih trenutaka, zanimljivih za naslednike, a, možda, i neke druge. Poza pred ogledalom i nije za kritikovanje, naročito, ako je upražnjava muškarac, preokupiran utiskom koji ostavlja 286

Л е к с и к о н п о з н и

na okolinu, ljude, drveće, pločnik, asistentkinje i studenkinje.

Preciznost i odmerenost u svemu prate takve ličnosti. Pomno zapisivanje doživljenog i skrivanje napisanog od kritičkog oka uvek naoštrene supruge ‒ upućene u gomile vrednih, ali i praz-njikavih tekstova, obeležile su poslednje godine života mog čoveka. Preciznije, kada je predosetio bliskost smrti pokušavao je da prikrije znake zamora i posustajanja. Samosažaljenje je po-vremeno moglo da se nazre u tužnom pogledu, neobjašnjivoj nervozi i čestim upadicama usred razgovora: o odlascima na more, o mestu sahrane pored očuha i opaskama da ću „mlada“

ostati udovica. Udovica sam sedamnaest godina, zagledam se u ogledalo ‒ ne da pregledam naborani reljef lica, već da odstra-nim višak maljavosti, kako se mlađi ne bi podsmevali.

Paidea

Paidea je starogrčki termin a odnosi se na vaspitanje, razvoj tijela i ljepote duha kao priprema za uključenje u političku zajednicu. Vrijednosne ideja da je učenje primarno kao život-na referenca potekla je od Grka, prema idealu kalokagatije, to podrazumijeva spoj lijepog i dobrog. Onaj ko je uspio da spoji ova dva principa postigao je „harmoniju duha i tijela“. Ova ideja savršenstva i izvrsnosti bila je vodilja srednjevjekovnim vitezovima i svim kasnijim koncepcijama duhovnog bogatstva.

Na ovaj uzorni model duhovnog razvoja podsjeća nas i izdavač referentnih publikacija Paidea.

Patuljci

Inspirisan rijaliti programima koji poslednjih godina dominiraju našim medijskim svetom, film govori o gubljenju razlika između izrežirane i životne stvarnosti. Iako doveden do 287

Мила Медиговић Стефановић

krajnjih granica, svet „Patuljaka“ ni po čemu se ne razlikuje od onih koje svakodnevno možemo da vidimo na velikom broju televizija sa nacionalnom frekvencijom i u brojnim novinama.

To je svet junaka koji prihvataju svoje postojanje isključivo u okviru određenih TV formata i stranica žute štampe, i koji su spremni na sve da bi u tom svetu zauvek ostali. Treš život, ži-votarenje u izgubljenosti, pomanjkanje kompasa. Zarobljenost u uverenju da si slobodan, pa kad je tako onda biraš prostotu i želju da je pokažeš svetu, nagost i ogoljenost koja vlada van etike i estetike malobrojnih duhovnih istomišljenika.

Nespokoj dolazi i zbog opšteg nastojanja da se sistematski radi na zaglupljivanju generacija budućnosti. Evo jednog primera koji me kao bivšeg profesora posebno vređa; pokazali đacima sliku Laze Kostića i zamolili učenika da odgovore ko je na slici i koje je njegovo najpoznatije delo. Odgovori su za zabrinjavanje – lik na slici je Radoš Bajić a najpoznatije delo

„Selo gori a baba se češlja“. Gospo od Zdravlja (Santa Marija della Salute) pomozi nam, ako ima pomoći za našu kolektivnu mentalnost!

Kako bi poručila Amelija Pulen bolje je posvetiti se ljudima, nego baštenskim patuljcima.

Pijanstva

Predstava „Pijani“ na Sceni „Mira Trailović“ u Ateljeu 212, predstavlja modernog čoveka koji mora da stavi masku pijanstva da bi govorio o osećanjima besmisla i ništavila koja ga muče, kao i o strahu da se prosto prepusti životu. Junaci ovog filozofskog komada otkrivaju poziciju čoveka koji traga, pliva kroz život, trudeći se da mu ne izmakne tlo pod nogama u strahu od ne-poznatog koje se može naći pred njim. „Pijani“ predstavljaju ljude koji se ne razmeću svojim pijanstvom, već se trude da 288

Л е к с и к о н п о з н и

svet oko sebe uvuku u taj vrtlog. U tom kolektivnom monologu neki od njih stižu do spoznaje da odgovori na pitanja postoje, ali i da je živeti lepo i jednostavno ako se nadamo, volimo i praštamo.

Likovi koji se opijaju, teturaju po sceni, svađaju, viču, pevaju i valjaju u blatu opominju čitav svet da je tajna srećnog života upravo u životu bez straha od ljubavi, promene sebe i sveta oko sebe...

U Nišu postoji niz tipičnih objašnjenja kako svaka preko-merna konzumacija alkohola izgleda:

PEPELJUGA - Nadrviš se i vrneš se dom’ s jednu cipelu.

SNEŽANA - Nadrviš se i ujutru se probudiš u kuću s puno muški.

CRVENKAPA - Nadrviš se i uspiješ se kod babu u krevet.

USPAVANA LEPOTICA - Nadrviš se i više ne mož’ da se probudiš.

ODISEJ - Nadrviš se i ne mož nađeš kuću.

TRNOVA RUŽICA - Nadrviš se i zaglaviš u neki žbun.

DJ(Di Džej) - Nadrviš se i zoveš drugari da gi puštaš muziku uz „čuješ li?!“

PLAČIPI*KA - Nadrviš se i zoveš bivšu da gu se izvinjavaš.

DURLANAC - Nadrviš se i sa svi ‘oćeš da se tepaš.

MALA SIRENA - Sabajle smrdiš na ribu.

SIVI VUK - Nadrviš se i počneš sve da kršiš po kuću.

PAJA PATAK - Nadrviš se i niki ne razume što zboriš.

PROFESOR BALTAZAR - Nadrviš se i mešaš svo pijenje koje mož dofatiš.

Pljeskavica

Pljeskavica je jelo u obliku okruglog pljosnatog kotleta, po-pularnog na Balkanu. Pljeskavice jedu i u Rumuniji, Sloveniji, 289

Мила Медиговић Стефановић

Hrvatskoj i Bugarskoj. Tradicionalna pljeskavica se pravi od mješavine govedine i svinjetine na grilu. Pljeskavice mogu biti obične, gurmanske i punjene. U poslednje vrijeme, pljeskavica je stekla popularnost u Evropi, a priprema se u posebnim re-storanima brze hrane u Njemačkoj, Švajcarskoj i Austriji, tj. u zemljama sa velikom dijasporom naroda iz bivše Jugoslavije.

Često se prodaje s kajmakom, sosom od paprika i urnebes sa-latom ‒ sir pomiješan sa jakim sosom. Ćevapi su hrana naroda Balkanskog poluostrva. Prave se od miješanog mesa (govedine, svinjetine) s lukom i dodacima. U klasičnoj varijanti ovog jela, meso se reže nožem, a ne melje se mlinom. Ćevapi se služe s velikom količinom izrezanog luka i svježim bijelim hlebom (pitom). Takođe se služe sa izrezanim prstenovima paprika, komadima paradajza ili pečenog krompira. Na izložbi „Ćevapi i pljeskavica“ umjetnici Roman Mikhajlov i APL315 predstaviće dva zasebna međusobno nepovezana projekta. Tehnika je slikarska. To su dvije slikarske serije koje predstavljaju spontani dnevnik napravljen za vrijeme stanovanja. Slikari govore da su nove serije napravljene pod uticajem djela s lokalnim kontek-stom moderne Crne Gore, i tako da je to na njih ostavilo jak utisak lokalna kuhinja i dvije najpopularnije vrste jela pljeskavica i ćevapi i naziv tih jela je postao naziv njihove izložbe, a u opisu izložbe, slikari su priložili tekst iz Vikipedije, u kom se opisuje što su pljeskavica i ćevapi.

Primorska arhitektura

Ključni dokument razvoja crnogorskog turizma ‒ Master plan razvoja turizma Crne Gore do 2020, po svemu sudeći je mrtvo slovo na papiru, a umjesto vodeće regionale hotelske destina-cija, Crna Gora je smjernice koje su još prije više od decenije zacrtali vodeći njemački stručnjaci preinačila u izgradnju 290

Л е к с и к о н п о з н и

stanova za tržište. Šta se dogodi sa pređašnjim arhitektonskim rešenjima – pristalim ljudskim potrebama da uživa na pesko-vitoj plaži, oslobođenoj, a ne skučenoj i pretrpanoj plažnim mobilijarom onih što „štite“ stogodišnja morska dobra od ljudi.

Svaki odlazak u zavičaj prethodno se isplanira, kako ras-porediti vrijeme odmora, između običnosti dnevnih obaveza i želja da se nešto učini na duhovnijim stazicama posvećenosti čitanju, pisanju i istraživanju. Ali ono što sam zatekla tokom ranog jutarnjeg plivanja, toliko me uzbudilo da nisam mogla bez plakanja da se vratim okupana u „moru kanalizacije“. Mrzi-telji Petrovca – ljubitelji profita i para, učiniše da od naše plaže i nekad čuvene destinacije naprave kaljugu i unište naše dobro pored mora. Žao mi je bilo majki sa malom djecom, koje su, ne znajući za fekalije, kupale svoju dečicu u brlogu opasnom po zdravlje. Prolazeći pored grdosije od građevine, a daće Bog vazda će tako da štrči – pošto takvi objekti ne budu završeni na vrijeme, jer se desi da priliv prljavog novca nije uvek siguran i da započeti objekti stoje tako decenijama, kvareći pejzaž, zatva-rajući sve vidike i horizonte lijepih vremena biljurnog turizma.

Pokajala sam se što dođoh, primarni motiv su bila unučad moje sestre i brata i majka u novom detinjstvu (2014).

Ljetnji solisticij 2016, iste mete ista odstojanja, grdila od građevina stoje, osjećam se poniženo, pokušavam da ne pro-lazim istim ulicama i stazama. Kada se iz moje Žukovice, sa tarace trnice i Krša pogleda dolje vidi se more, petrovačka plaža u svom starom luku, bez novih građevina, smještena ne-stvarno ispod nas. Uživala sam u tom pogledu mnogo godina za Ilindan (porodična Slava). Soba u kojoj je majka obitava-la tokom ljeta, ispunila je neka memla, kuća je stara, Sloba i Stanko su obnavljali mnogo od krečenja do mobilijara, ali prizemlje vuče vlagu zbog dugog neotvaranja i neprovjetra-vanja. Okupljalo se ispod naše stare mušmule više generacija 291

Мила Медиговић Стефановић

porodice Medigović, sretalo se potomstvo sa svih strana, od Pekinga do Njujorka, preko Budimpešte, Ciriha, Hamburga do zajedničkog Petrovca. Sve se promijenilo posle tragičnog nestanka Vuka, Dunje i Ivane.

Prodavnice

Različiti prodajni prostori prilagođavaju se savremenim potrošačima i njihovoj potrebi da zbog užurbanosti na jednom mestu kupuju, jedu, gledaju film i omoguće zabavu potom-stvu. Novi mega trgovinski centri potiskuju male prodavnice na ćošku. No, mogu se ponegde ‒ na nekom od uličnih ćoš-

kova naći radnjice „kupi i idi“ kao spasenje za male kupovine hleba, mleka i sitnih potrepština. Ova mesta su spas za oro-nule penzionere i one što čitaju knjige pre i posle kupovine.

Ljubitelji knjiga prodavnice mogu naći u različitim knjigama.

Ako vole retkosti mogu ponovo čitati Staru prodavnicu retkosti Čarlsa Dikensa, a na prodaju su i mašta i svašta: Prodavnica zaboravljenih mapa Ulisa Mura; Prodavnica tajni Dina Bucatija , Prodavnica sarija Rupa Bažve, Magična prodavnica igračaka Andžela Kartera, Mala prodavnica retkosti ‒ ili velika robna kuća Vide Ognjenović, Prodavnica za ljubopitljive Mete Jovanovskog, Prodavnica rose Vehbi Kikaja, Prodavnica čistog vazduha Hrista Petreskog, Prodavnica cimetove boje Bruna Šulca i mnoge druge. Ali, i kiosci su važna prodajna punktovi u savremenom potošačkom društvu.

Jedan kiosk odstupa od tih karakteristika, Valter Benjamin ga je nazvao KIosk za doručak: „Narodno predanje savetuje da se snovi pričaju izjutra, našte srca, U tom stanju, probuđena osoba još je, u stvari, u zabranu sna. Umivanje iznosi na svetlo samo, naime, površinu tela i njegove nevidljive motoričke funkcije, dok u dubljim slojevima, i tokom jutarnjeg čišćenja, 292

Л е к с и к о н п о з н и

još istrajava sivi sumrak sna, čak zahvata i osamljenost prvih budnih trenutaka. Ko se plaši dodira s danom, bilo zbog straha od ljudi ili zbog želje za unutrašnjom sabranošću, taj neće jesti i s prezirom će odbijati doručak. Tako izbegava raskid između sveta noći i sveta dana. Predostrožnost koja se pravda jedino sagorevanjem sna u koncetrisanom jutarnjem radu, u nedostatku molitve, ali koja inače vodi u zbrkanost životnih ritmova. U tom stanju je priča o snovima kobna, jer čovek, još napola zaklet svetu sna, svojim ga rečima izdaje i mora očekivati njegovu osvetu. Rečeno savremenije izdaje samog sebe. Napustio je zaštitu snevne naivnosti i predaje se, ne vladajući njima, svojim snoviđenjima. Jer, samo s druge obale, iz okrilja dana, sme se, zahvaljujući nekom izrazitijem sećanju, obraćati snu. Ta onostranost sna može biti dosegnuta jedino putem nekog pročišćenja, analognog jutarnjem umivanju, a koje je od njega sasvim različito. Ono prolazi kroz stomak, Onaj ko našte srce govoti o snu, kao da o njemu govori još spavajući.“ (Valter Benjamin, Izabrana dela I, „Jednosmerna ulica“ – Kiosk za doručak, prevod Jovica Aćin, Beograd: Služ-

beni glasnik, 2011, 7-8).

Provjeravanje

Konstantno provjeravanje ima svoju dijagnozu, zove se opse-sivno-kompulzivni poremećaj (OKP) koji se može ispoljavati na razne načine, a jedan od njih je i stalna potreba za provje-ravanjem. Stariji obavezno moraju kontrolisati je li u kući sve ugašeno (šporet, bojler, televizor, kompjuter), jesu li ulazna vrata zaključana, posebno, prije izlaska iz kuće i odlaska na spavanje. Normalno je da čovjeku ponekad padne na pamet da možda nešto nije isključio, pa ode i provjeri, ali ako je to već postao obrazac ponašanja koji se stalno ponavljaju, onda je to stanje poremećaja, od koga pati dva do tri posto ljudi.

293

Мила Медиговић Стефановић

Psi

Kinološki stručnjaci dele pse na aristokratske i narodne. Ovčari su pomagali seljaku da sačuva posed i ovce, a bogataše su u lovu pratili hrtovi i lovački psi. Psi za pratnju i razonodu posto-jali su od srednjeg veka, kada su u hladnim dvorskim odajama u damskim krilima sedeli mali bišoni, pudlice, kavaliri. . Ti prizori našli su se na slikarskim platnima nemačkih i flamanskih slikara.“ Toj temi je posvećen članak Dragoljuba Stevanovića

„Aristokratske šape: priča o irskom vučjem hrtu. („Magazin“, Politika, br. 1090, 19. avgust, 2018).

„Istorija omiljenih hrtova datira od 4.500 godina pre nove ere; njihovi preci razvili su se u oblasti današnje Etiopije i odatle prešli na sever Afrike, a potom prema Aziji i Evropi. Usput su se parili sa lokalnim psima i tako su nastale današnje vrste hrtova. Slobodni u prirodi mogli su da se staraju o sebi i potom-stvu bez ljudske pomoći. Iz severnog dela Afrike potiče azavak (pustinjski hrt koji trči kao vetar); elegantni i inteligentniji hrt slugi i avganistanski hrt. Od Afrike ka severu Evrope do Velike Britanije postoje rase hrtova koje su nešto blažeg, mirnijeg temparamenta. Ako je irski hrt najviši, engleski veliki hrt od svih ove pasmine je najbrži.

Još od antičkih vremena, a i u srednjem veku, hrtove su obo-

žavali kraljevi i plemići. U staroj Irskoj pre 2.000 godina bilo je 150 manjih kraljevstava i u svakom su bili irski hrtovi kao čuvari, lovci, ali i „ratnici“. Pored lova na vukove bili su obučeni da u bitkama skaču na protivničke konjanike i izbacuju ih iz sedala. Ta tradicija se poštuje i danas – irski vučji hrtovi su deo počasne kraljevske garde u Irskoj.

Od ranog jutra do kasnih večernjih sati možete susresti svet koji izvodi pse da se „olakšaju“, ili ih šeta solerski a može i dva-tri na povocima. Ponekad mi se čini da su najmlađi u manjini a 294

Л е к с и к о н п о з н и

da su ljubimci zamena za nerođenu ili odsutnu decu. Po tome kako su opremljeni i kakvi su povoci i druga oprema možete zaključiti status i imovno stanje vlasnika ljubimca. Kad pada kiša ili sneg tu su kostimi i zaštitni kombinezoni kao na modnoj reviji; sve je više specijalizovanih prodavnica namenjenih psima. Usput se nagizdani ljubimci susreću i sa odbačenim i psima lutalicama koji bi da omirišu svoju vrstu; podsećaju se negdanje ušuškanosti dok ih poslednji vlasnik nije prepustio ulici. Sada su odbačeni; nekadašnje gazde – gazdarice zadovo-ljili su fenomen druženja, pa ljubimci postaju teret, nema ko da ih izvodi u određeno vreme; skučeni stambeni prostori i drugi motivi problematizuju pseći a i život vlasnika. Ko zna koji su razlozi raskidanja ljubavi između ljudi i životinja.

Oko zgrada na Dorćolu, gde trenutno živim, čopori napu-

štenih i pasa lutalica oglašavaju se glasnim lavežima i nekim svojim očajnim lajanjima, a nije bolje ni u Ruzveltovoj ili bilo kojoj drugoj beogradskoj ulici. Životinje su odavno prijatelji ljudskoj vrsti ali ljubav ljudska je uvek na ispitu.

Ljubimci prate svoje usvojitelje u šetnje ulicama, parkovima, strpljivo čekaju vezani pred samouslugama i radnjama, dok vlasnici ne pokupuju dnevne potrepštine. Ponekad ih prolaznici pomaze uz komentare poput ovih – Mama te vezala da je sačekaš, lepi moj...

Životinje nam ne mogu reći da li su srećne zato što smo ih zatočili u statusu kućnih ljubimaca; samo je iluzija da su nam četvoronožni, krzneni ili dvonožni pernati u kavezu, stvarni prijatelji ‒ tvrdi bioetičarka Džesika Pirs u britanskom The Guardian- u. Preteranim davanjem ljudskih osobina životinjama doprinosimo da one u svom bivstvovanju postaju nevidljive: što više o životinjama razmišljamo kao o ljudima, etički je sporno da ih prisvajamo, smatra i Han Hercog, profesor psihologije i antrozoolog koji se bavi odnosima između ljudi i životinja. On 295

Мила Медиговић Стефановић

zaključuje da je reč o nekoj vrsti hira koji traje već dosta dugo, ali bi vremenom mogao da nestane.

Tako bi u budućnosti kućne ljubimce mogli da zamene ro-boti. Većina gleda na svoje ljubimce kao na članove porodice i svrstava ih među najbolje prijatelje i Hercog je ubeđen da nas takvo razmišljanje može dovesti do moralnih problema. Ako im pripisujemo odlike ljudi, sve teže se prema njima odnosimo kao prema životinjama, pa se tako smanjuje i pravo da kontrolišemo njihov život.

Obavestiše nas nedavno u novinama, a nisu treš štampa – da neki psi imaju svoj Instagram i Facebook profil. Uočih razno-likost ljudskih aktivnosti za ljubimce. Na Internetu se mogu vidjeti na hiljade neodoljivih životinja, ali Goma je samo jedan.

Ovaj pas „ukrao“ je srca preko 60.000 Instagram korisnika i svojim „Miki Maus“ ušima i postao prava je atrakcija. Gome

‒ čije ime na japanskom znači susam, je mešanac maltezera i papilona. Ovaj četvorogodišnji pas živi u Tokiju i zbog ušiju je dobio nadimak „Miki Maus“. Zaista neviđene dosetljivosti, perverzije i pošasti.

Strašno je kad smo na javnom mestu svedoci kažnjavanja životinja i njihove nemoći. Na drugoj strani susrećemo „nove gazde“ koji izvode krvoločne vrste ljubimaca, ne bi li pred svetom pokazali snagu svoje nabildovane, sumnjive „reputacije“.

Obično je to neprikosnoveni i nabildovani vlasnik džipa sa za-tamnjenim staklima, vernik amorala, oko vrata nosi zlatan krst, na unutrašnjem ogledalu veliki drveni i usput se obavezno krsti kad prođe pored hrama ili neke crkve.

Koliko je tema o ljudima i psima postala svakidašnja esejizi-ra Ratko Božović u knjigama O psima i ljudima, Molitvi osame...

„Čovek i pas. Kakva je to relacija? Kakvo je to zajedništvo, kakav je to suživot? Već u čovekovom stavu da mu je kućni ljubimac neophodan i da bi mu bez njega život bio prazniji i 296

Л е к с и к о н п о з н и

sumorniji nego što jeste obznanjuje se i vrednost tog odnosa. A ako je čoveku pas potreban da bi njime suvereno gospodario, da bi nad njim pokazao nadmoć, a ne da bude biće od uvažavanja – sadržana je sporna motivacija. U nastojanju da se bez stila dominira psom, čak i da se uživa u podređivanju sopstvenoj grubosti, sadržan je ponajpre čovekov nesporazum sa samim sobom. Velika je greška, a i greh, od kućnog ljubimca praviti roba ili robota. Čovek na taj način sledi svoje frustracije i svoju ljudsku neostvarenost.

Komunikacija čovek-pas ostaje imperativ uzajamnosti. Psi osećaju – raduju se i tuguju, strahuju. Stanje u kojima se čovek nađe, kao što su stres, nervoza i bes, po pravilu, do kućnih ljubimaca stižu. I oni na njih reaguju. Njihove čudesne oči otkrivaju šta se oko njih i u njima dešava. Čovekovi uticaji svakako mogu biti i plodonosni i podsticajni, ali bi bilo previše naivno pove-rovati da se pas može lišiti svoje autohtone i izvorne suštine.

Mnogo toga što pas čini čovek neće nikada razumeti. Nema sigurnog odgovora šta pas čini zbog navika, a šta zbog nedo-statka enzima. Nema smisla videti psa kao biće koje je primereno čovekovom svetu. Od toga nema ništa, ne samo zato što se radi o dve nesaglasne inteligencije, nego zbog velikih razlika u njihovoj psihobiološkoj posebnosti.

U svakom slučaju, izbor psa i njegovo dresiranje odsli-kava karakter vlasnika. Nije neočekivano što pojedinci za svoje ljubimce biraju pitbul terijere koji su na glasu po svojoj agresivnosti. Tada je pas ogledalo čovekovo. Izgleda da su u pravu oni koji smatraju da je za ponašanje psa najčešće kriv čovek. Model ponašanja psa u velikoj meri određuje čovek i kada razvija ratobornost svoga ljubimca i kada ga navikava na miroljubivo ponašanje. Poznato je da pas doživljava potpunu dezorijentaciju kad bude ostavljen, kad izgubi svoje sigurno stanište i svoje zaštitnike. Što je najgore, ni zakon o zaštiti 297

Мила Медиговић Стефановић

životinja najčešće nije delotvoran, pa se stiče utisak kao da ga i nema.“ (Ratko Božović, Molitva osame, (Beograd: Čigoja štampa, 2016, 307-308).

„Kučkari“ su posebna kasta na našoj planeti. Šta sve čine svojim ljubimcima? Boraveći više meseci u Pekingu u velikom kompaundu – koji između nekoliko četrdesetospratnica ima parkić i igrališta za decu ‒ ugledah jednog dana mladu Kine-skinju kako u zagrljaju nosi pudlicu rozih ušiju. Zamislite tu pošast „komunističkog društva“ kada dopušta farbanje pudlica, dok im se u malim bazenčićima praćakaju zlatni šarani. Činilo mi se sve to kao retko viđen kičeraj i teror nad životinjama.

Putopisi

Putopisna literatura je bogatstvo svima dostupno posredstvom knjiga.

Putopis je književna vrsta u kojoj pisac iznosi svoje uti-ske o predelima kroz koje putuje. Putopis nije samo nabra-janje onoga što je putopisac video već se u njemu ogleda i umetnička sklonost, stav prema životu, osećajni svet, ukus i kultura onoga koji piše. Putopisac istovremeno prikazuje i sebe samog, a pravi putopis je istovremeno „plod stvaralačkog nemira, ogledalo umetnikove intime i svedočanstvo njegovog ukusa“. Postoje međutim i tzv. naučni putopisi sa mnoštvom, istorijskih, etnografskih, geografskih i drugih podataka. Njihovi autori su uglavnom, naučnici, istraživači, pomorci i misionari.

Jedan od najslavnijih otomanskih putopisaca bio je Evlija Čelebija, ili kako sebe naziva Evlija Muhamed Zilli. Proputovao je Osmansko carstvo, a svoja zapažanja objavio u najznačajni-jem delu Sejahatname, zbirci od 10 tomova. U svojim putopisima pokušavao je da opiše istoriju, građevine, običaje i tradiciju, 298

Л е к с и к о н п о з н и

kao i značajne ličnosti iz zemalja koje je posetio. Orijentiri njegovog putovanja i obilazaka znamenitosti su: Anadolija, Rume-lija, Sirija, Egipat, Krit, Mađarska, Poljska, Austrija, Nemačka, Holandija, Krim, Kavkaz. Njegovi putopisi su od velikog značaja za istoriografiju balkanskih zemalja.

Putopis može biti napisan književnoumetničkim, naučno-popilarnin ili novinarskim (publicističkim) stilom. Osobine naučnog putopisa ima Darvinovo delo Putovanje prirodnjaka oko sveta ( Naturalist‘s Voyage Round the World) i putopis engleskog moreplovca Džejmsa Kuka. I ruski etnolog i antropo-log Nikolaj Nikolajević Mikluho-Makaj, ostavio je zanimljiv materijal u svojim člancima, beleškama i dnevnicima Putovanja. Prilog putopisnoj literaturi predstavlja Geteovo Putovanja po Italiji i i Hajneove Slike s putovanja. Među ruskim putopisima ističu se: Radiščev svojim delom Putovanjem iz Petrograda u Moskvu, Karamzinov Pismima ruskog putnika, Puškin Putovanjem u Arzurum i Gončarov Fregatom Palada. Francuski pisac Ipolit Ten piše o svojim utiscima iz Italije ( Putovanje u Italiju), pesnik Žerar de Nerval opisuje svoj put u Egipat i Liban ( Putovanje na Orijent); Gotje piše o onome što je video u Španiji i Rusiji ( Put u Španiju, Put u Rusiju), Šatobrijan piše o Americi ( Putovanje u Ameriku), a Andre Žid opisuje žalosne prilike u Africi i brutalnost kolonijalizma u svom putovanju ( Put u Kongo).

Među putopisima novijeg vremena zanimljivi su i zapisi sa putovanja Karela Čapeka o putu po Engleskoj i Skadinaviji.

Velike polemike izazvala je knjiga Andre Žida o utiscima sa puta po Sovjetskom Savezu (Le retour de l‘U,R,S.S. ). Sovjetski književnici Iljf i Petrov su autori putopisa Prizemna Amerika.

U srpskoj književnosti poznati su putopisi Ljubomira Nenado-vića. Napisao je pet knjiga, pisanih u obliku pisama. To su Pisma iz Švajcarske, Prva pisma iz Nemačke, Pisma iz Italije, Druga 299

Мила Медиговић Стефановић

pisma iz Nemačke i Pisma o Crnogorcima . Takođe, putopise su pisali i Jovan Dučić, Isidora Sekulić ( Pisma iz Norveške), Mi-loš Crnjanski Kod Hiperborejaca i Rastko Petrović.

Putovanja po besmislu Zuka Džumhura poetizuje bogatstvo asocijativnosti tokom obilaska predela peščanog mora i ara-bljanskih bregova: „Proterani iz raja zbog nemorala i učestalih krađa sa privatnog poseda gospodnjeg, naši nesrećni praro-ditelji lutahu svetom jalovo i dugo. Odvojeni i napušteni, bez blagoslova gospodnjeg i bez socijalnog osiguranja, potucahu se obalama nepoznatih mora i okeana. Posle dvesta godina odvojenog života, još relativno mladi, sretoše se na padinama Džebeli Rahmeta i počeše da žive nevenčano. Pramajka Eva izrodila je mnogo dece. Među njenom mnogobrojnom decom bilo je i kriminalaca. Život je tada u Arabiji bio prilično težak, pošto još ne beše pronađen petrolej.

Italijani bi na ovom svetom bregu podigli crkvu, Amerikanci bazu, Francuzi hotel, a Libanci kockarnicu. Bugari bi ovde sagradili veliki naučni institut za borbu protiv zagraničnog sujeverja. Turci bi po običaju podigli karaulu, a Beograđani bi otvorili kafanu „Kod prvog greha“. Arabljani nisu podigli ništa.

Neki dan sam se poklonio senima naše pramajke Eve. Njen grob je u Džedi. Na sva tri njena turbeta položio sam smerno stručak pustinjske mahovine.

Niko ništa nije umeo da mi kaže o grobu Adamovu. Njegovog groba nema. Kada bi postojao, diplomati bi tu polagali vence i o praznicima bi vojna muzika svirala monarhističke marševe prožete religioznim osećanjima. Svi teolozi sveta do-lazili bi ovamo da se poklone. Muslimanska braća i Hrišćanska zajednica mladih ljudi naizmenično bi čuvala počasnu stražu.

Tu bi se održavali festivali bogoslovskih horova i popovi bi se pelcovali protiv darvinizma. Možda bi nekom arheologu pošlo za rukom da i ovde nešto ukrade.

300

Л е к с и к о н п о з н и

Adamovog groba nema... Levo, na jednom brežuljku, bio je mauzolej. Na tom slavnom i pobožnom mestu Kain je ubio Avelja. To je deseto, možda dvanaesto, mesto na kome se odi-grala ova nezaboravna biblijska melodrama. Zahvalno potomstvo podiglo je na svakom mestu po jedan dostojan spomenik nesrećnoj braći.“

„Levantski đerdan“ je nekadašnje ime niske trgovačkih gradova kojima su prolazili putnici iz Evrope na putu za Istok. Od Carigrada do Aleksandrije, preko Smirne, Adane ili Bejruta, ovi gradovi su dugo bili mesta mešanja gde su se susretali jezici, običaji i verovanja. Posle stručnih vodiča i studija o Svetoj Zemlji, brojnih novinskih i internetskih zapisa s turističkih putovanja i hodočašća, knjiga Dubravke Oraić Tolić Peto evanđelje: Sedam dana u Svetoj Zemlji prvi je savremeni književni putopis o posjetu biblijskim mjestima i Izraelu.

Knjiga Jure Ćurkovića Svjetionik duše je putopis s hodoča-

šća u Santiago de Compostelu, tragom Isusova učenika svetoga Jakova apostola. Na napornome hodočašću autor je doživio običnomu smrtniku neobjašnjive vizije, koje su ga još više približile Bogu.

Nobelovac Žoze Saramago svojim delom Putovanje kroz Portugaliju ostavlja ispisan trag, ne samo o prepoznatljivim predelima i starinama, već o mestima koje retko ko posećuje.

Opisao je portugalske krajolike na istančan način. To je istovremeno unutrašnje putovanje kroz sopstveni doživljaj domovine svojih predaka. Levantski đerdan Amina Malufa je nekadašnje ime niske trgovačkih gradova kojima su prolazili putnici iz Evrope na putu za Istok. Od Carigrada do Aleksandrije, preko Smirne, Adane ili Bejruta, ovi gradovi su dugo bili mesta mešanja gde su se susretali jezici, običaji i verovanja.

Putovanje u putopis Vide Ognjenović svedoči o svakodnevici, „o upoznavanju jedne zemlje, ali i o skrivenim, senovitim 301

Мила Медиговић Стефановић

stvarima koje se otkrivaju tek oku iskusnog posmatrača. Knjiga aktivira i neke vrlo značajne i složene niti iz srpske književne i kulturne tradicije (pogotovu je u tom smislu indikativan prikaz odnosa Isidore Sekulić i Jovana Skerlića; taj odnos je neodvojiv od u srpskoj književnosti stalno prisutne i nejednakom snagom tinjajuće rasprave o socijalnim dužnostima pisca koji, u Skerlićevoj verziji, ima nedvosmislenu nacionalnu dužnost), kao i iz tradicije norveško-srpskih odnosa. Putovanje u putopis nije putopisni izveštaj, već uzbudljiv roman u kome je putopisna forma samo mimikrija kojom se u tekst uvode gotovo svi knji-

ževni žanrovi.“

Svaki putopis je putovanje u sopstvenu biografiju, lični pečat obojen mastilom duše u ispisanom tekstu. Putopis kroz biografiju Mome Kapora postavlja pitanje smisla putopisnih zapisa: „Pisati danas putopis – kakve li besmislice! Nema grada na planeti, ni predela, ni reke, ni mora o kojima već nije snimljena neka tele-vizijska emisija. Šta, još reći o njima što već nije video gledalac u najzabitijoj palanci. Svet više nema tajni. Pa i pored svega, pu-tujemo i sakupljamo njegova čuda, dok nas još služe vid, noge i radoznalost. Beležimo ta putovanja, opise predela i susrete sa zanimljivim ljudima, nadajući se da ćemo jedanput, kad sasvim ostarimo, srediti te beleške i objaviti knjigu putopisa...“

Što bi to danas, u doba Google i Wikipedije bio putopisni žanr? Čime je određen konstrukt koji nazivamo identitetom?

Je li kosmopolitizam moguć i koji bi ga politički okviri mogli omogućiti? Što je domovina i može li se ona po volji izabrati, usvojiti, ili odbaciti, dok se putuje, bilo kuda?

Rat

Početkom poslednje decenije XX veka započeli su procesi nacionalnih buđenja, koji su kasnije poprimili odlike pravih 302

Л е к с и к о н п о з н и

nacionalističkih usmerenja i ideoloških prerogativa na istoč-

no – zapadnom Balkanu. Demokratske promene su bile mutan pokrivač za mnoge političke opcije i ljudska stradanja. Mir i zajedničko „blagostanje“ su nas zaslepeli i uljuljkali, tako da su nas zaštitne kočije zajedništva odvezle pravo na ratište. Sa zebnjom smo pratili bombardovanje Dubrovnika i slutili tragične učinke. „U grudima leptiri se preobraćaju u zečeve koji se, učas mogu pretvoriti u vukove. Nespokojstvo, otkud. Na TV filmski raport iz svijeta. Dubrovnik. Bol oštra. Sve mogu podnijeti, ali to ne. Ljepotu nije dozvoljeno dirati drukčije nego pogledom. I čuđenjem. Materijalizovana ljepota je oživljena, uobličena kroz stvoriteljevo čudo i ono bi trebalo da bude sveto. Za svakog je tako, osim za one koji su bez duha. A vojska svaka je to, ako zaboravimo na to da svi oni nečiji sinovi, da su natjerani i zave-deni, izluđeni, zločin je potpun, da li će se glavno, oni koji ovim ludilom upravljaju opet izvući. I da li je doista tako moralo biti.

Je li to naša zajednička karma, prokletstvo, besmisao. Dva lica na istoj glavi. Janusovoj glavi.

Nažalost, to što se kod nas dešava ne može postati čak ni završena škola smrti. Nije riječ o umiranju. O mržnji. O očaju.

Bujaju najniži instikti. primitivizam se širi kao bolest, kao da svi imaju isti virus. Ne mogu to sebi drugačije objasniti. O otkuda odjednom tolika mržnja. I da li je najednom, kako je dosad bila prikrivana, kojim činima. Postoje i neka racionalna objašnjenja. Dječija bolest svakog predindustrijskog društva, koje se u mnogonacionalnim sredinama ispoljava u nastupima suludih nacionalizama. Uvijek i za sve je drugi kriv, baš onaj koji nam je tako sličan, ali dovoljno drugačiji da ga treba kazniti. Pravda je i istina samo na jednoj, i to na našoj strani. Svi ostali, čitav svijet se zavjerio protiv te jedne jedine pravednosti iz nerazu-mijevanja, koristoljublja, osvetoljubivosti ili prosto zato što nas ne vole, jer su nam oduvijek zavidjeli.

303

Мила Медиговић Стефановић

Česi su dostojni prezrenja, Mađarska je oduvijek bila ku-pleraj Evrope, Poljaci su se odjednom promijenili. Gorbačov je izdajica svetog pravoslavlja, papa u komplotu s masonima, svi su Nijemci fašisti, kod njih se bude stare težnje, Slovenci hoće opet da budu austrijski slugani, bijednici koji se zadovoljava-ju otpacima sa germanske trpeze, ostali nas ne razumiju, svi su zaslijepljeni neprijateljskom propagandom što dolazi s one druge strane. Koje? Pa one koja nije naša. Naš Vaš. Njihov. Ta smiješna Evropa, preživjela i iscrpljena se ujedinjuje. Nauštrb našeg zdravog bića. Hitler se zadovoljnoi smije u svom grobu.

Ono što njemu nije uspjelo silom mi ćemo sami sebi učiniti.“

(Dnevničke bilješke (27. 10. 1991- 1. 12. 1991) / Marina Trumić

// Sarajevske sveske, br. 37-38, 2012. Str. 401).

Ovaj tekst bih mogla da potpišem kao svoj i zato podsjećam na ličnost Marine Trumić iz zapisa Milice Nikolić o ovoj, knji-

ževnoj javnosti nedovoljno poznatoj intelektualki. Tekst pod naslovom „Marina Trumić: Dnevnik“ objavila je Milica Nikolić je u Sarajevskim sveskama br. 45-46, (31. 12. 2014).

„Marina Trumić našla se u egzilu u Varšavi, sa svojom poro-dicom, radila je kao lektor na Varšavskom univerzitetu i vodila sve vreme dnevnik. Njen sin ga je, posle smrti svoje majke, dao Sarajevskim sveskama. Iščitala sam ga, puna pijeteta i divljenja za spisateljicu koju, nažalost, nisam čitala. Danas saznajem da je napisala nekoliko knjiga proze: Između mene i tebe, Daleko proljeće, Lirski dnevnik Marije Višnjevske, Čežnja i daljine, te zbirke poezije Između Varšave i Sarajeva, Cipele za Mona Lizu.

Možda ću uspeti da ih dobavim i sigurna sam da ću uživati u odličnoj literaturi...

U ovom trenutku pišem o njenom varšavskom dnevniku za broj Sarajevskih svezaka koji će biti posvećen egzilu, sa ose-

ćanjem da moram ispričati jednu kritičku storiju o sličnosti i razlikama sa životom i sudbinom druge jedne Marine – „moje“

304

Л е к с и к о н п о з н и

– Cvetajeve. Obe su bile u prinudnom progonstvu – „moja“

Marina u Češkoj i Francuskoj – Marina Trumić u Poljskoj. Obe su imale sinove. Čitaoci kojima su poznati život i sudbina Marine Cvetajeve moći će sami da porede i zaključuju.“

„U tuđini“, kaže Marina Trumić, „jer Poljska za mene jeste debela tuđina, čovjek je prepušten najviše sam sebi, nema onog okruženja sastavljenog od rođaka, prijatelja, komšija, poznani-ka, onih kojima si poznat po čuvenju, niko ti neće ni odmoći ni pomoći, niko se založiti za tebe zato što te voli, što je poznavao oca ti ili majku, što je s tetkom išao u školu, što ste sjedjeli u istoj klupi, što ste se nekad ljubili u parku, zajedno studirali, išli u teatar, na izložbe, u istu kafanu... Ne, toga nema u tuđini, tu si ti samo bespomoćan i go, možeš dakako računati na pravu, ljudsku, solidarnost i sućut, ali neke svoje stvari nikad riješiti nećeš, naći ćeš se pred zatvorenim vratima u gluhoj tišini, nikom se nećeš moći požaliti na odgovornom mjestu niti će te tamo pustiti.“

„Nisam više mlada i jednom će, možda brzo, doći trenutak da ne mogu više raditi. A ko će tada u našem lažnom miru imati prava da odlučuje ko se može a ko se ne može vratiti na svoje ognjište... Niko nas neće, a posebno naša braća, jer smo siromašni i bez društvenog značaja... Zabole me neki prizori, neke situacije, neke kuće, neka lica, neka sitnica obična (džezve poređane po veličini, bokal s vodom), što me podsjeti na prošli život, nešto što liči na moje „mrtve“ uspomene.

... Kako je tačno napisala D. Maksimović: „Nemam više vremena.“ ... Moje unutrašnje i moje vanjsko vrijeme su u sa-glasju u trenucima kad osjećam vječnost i neumitno prolaženje. Ali ja, iznutra, tako rijetko se čujem, umjesto toga govori moje vanjsko ja, koje ne samo da je uplašeno, već je i lažljivo.

Zašto mi sa Balkana stalno moramo da se opredjeljujemo, i to pompezno, sudbinski, najčešće onako kako neki drugi, 305

Мила Медиговић Стефановић

željni vlasti, to od nas traže. Više volim da mi bude dosadno u Švicarskoj nego da se zabavljam na Palama. Ne radi se jedino o tome šta je bolje, a šta gore, već šta meni više odgovara.

Nevjerovatan narod, između ljubavi i mržnje nema predaha...

... Zdravlje mi ne vrijedi ni pet para.

... Oduvijek sam sama određivala koliko pripadam drugima. Granice moje unutrašnje slobode čuvala sam kao oko u glavi. Budući da su one drugima bile nepoznate, mogla sam ih čuvati ili sačuvati. Da li sam ovako bez ičega, bez pisama, uspomena, fotografija, čovjek bez prošlosti?

Nesretna sam što moram toliko da radim. Šta me održava u ovakvom životu? Inercija! U mojoj domovini u ovo doba već je pravo proljeće. A ovdje kiša, vjetar, tmurno nebo, hladno.

Ovo pisanje postalo mi je narkotik, ali, nažalost, zadovoljava svu moju potrebu za pisanjem. Zamijenila sam noć za dan.

Usred noći, sasvim budna i bez uobičajenih fizičkih i duševnih bolova, čitam. Strah me je od svega, od toga me boli stomak, da neko sebi nešto ne uradi, da će mi se ljubav još desiti i da neće...

da će se nešto desiti, da će se neko od Poljaka naljutiti na mene...

Bojim se starosti, da će biti ružna, da neću moći raditi, da nikad neću ništa čestito napisati, da sam intelektualno osrednja. Bojim se vjetra, studeni, ružnih riječi, negativnih zračenja, uroka, pretjerane brige, svega.

Slede zapisi i priče s „rokom trajanja“: U selima oko Knina i dalje tragovi rata. Napuštene kuće, zatrta sela...Tragovi od gelera na polurazrušenim zidovima sa-blasno praznih zaseoka. Usput više ovaca i jaganjaca nego ljudi.

Baš u jednom od tih, dalmatinskih sela živele su dve bake kod kojih smo s namerom došli. Priča o ratovima 90-desetih za njih nikada nije okončana. Kao ni za starca Ivu i staricu Raziju koje smo pronašli na drugom nekadašnjem poprištu krvavih sukoba - u Baniji, u Glini...

306

Л е к с и к о н п о з н и

Četvoro starih, iznemoglih ljudi, sa kojima smo pričali živi su simboli svog besmisla rata. Dok broje staračke dane, uglavnom u samoći, svi nas primaju rašireih, izboranih ruku i svi sa nama dele istinu koje su se celog života drža-li: „Nije bitno ko je Srbin, a ko Hrvat, bitno je ko je čovek.“

„Čovek nije od krvi i mesa, čovek je od čelika sazdan,“ vele nam srpske starice Ilinka i Darinka, koje smo ovih dana zatekli u Kninu.

Više od dve decenije posle ratova koji su i dalje neprestani povod za varnice među državama, nekadašnjim bratskim repu-blikama jedne velike i lepe zemlje, starine sa kojima smo razgovarali zvuče gotovo neverovatno ‒ nigde nacionalne ostra-

šćenosti, nigde isticanja da su za rat krivi oni drugi...„Čovek je čovek“, njihov je jedini moto, iako su neki od njih u ratu ostali bez svojih najmilijih, ali i svega što su tokom života stvarali.

Ljudski je, kažu, i što su posle godina mučenja u ratom razrušenim domovima, kolektivnim centrima, iznajmljenim ne-uslovnim stanovima, dočekali da staračke dane ipak na kraju dostojantveno provedu...Ilinka i Darinka u stanovima koji su za njih omogućeni u okviru međunarodnog programa, a Ivo i Razija u tek otvorenom i rekonstruisanom Domu za stare...

„Da mi nije ovog stana, odavno bih se ja pozdravila sa životom“, iskrena je baka Ilinka Knežević, koju smo pronašli u lepo uređenoj stambenoj zgradi u centru Knina. Čeka nas kao da joj je došao rod najrođeniji, pognuta i sa štapom ruci, ova povrat-nica u Hrvatsku, davne 1995. izbegla od rata. Ne krije Ilinka da joj je stan u kom živi poslednje četiri godine bio jedini spas, kada je ostala sama i bespomoćna u selu, pošto su joj umrli muž i ćerka, a ostala deca se rasula po svetu.

Tu u Kninu kaže, sad ima prijatelje, komšije... „Sa svima di-vanim, a pomoć ni od koga ne tražim“, kaže kad je pitamo kako se snalazi sama u stanu, ko joj pere, kuva, sprema, pomaže? A 307

Мила Медиговић Стефановић

stan blista – sve je na svom mestu, nigde prljavštine, nigde na-bacanih stvari. Može, kaže još sama da se brine o sebi, iako gazi 82. godinu života. Priznaje, teško joj je kad treba negde otići.

Noge polako izdaju, jedva se kreće uz pomoć štapa. Sve nade polaže u obećanu pomoć opštine – ženu koja bi trebalo da je obilazi i ponešto opere, skuva...

Pitamo je kako je, bez ikog svog završila tu gde jeste. Priča tužna, priča ratna, priča naša balkanska... (Preuzeto 11. 07. 2018.

sa http://mondo.rs/a1113617/Info/Ex-Yu/Izbeglice-u-Hrvatskoj-

-Srbi-u-Hrvatskoj-kako-zive.html).

„U času kada je JNA ’90-ih godina prošlog vijeka, napadala na Dubrovnik, Opština Dubrovnik je Grand hotel na Lopu-du, remek-djelo najvećeg jugoslovenskog i srpskog arhitekte Nikole Dobrovića, proglasila za kulturno dobro. Oni su to radili u ratnim uslovima, a mi ni danas ne vidimo i nećemo da zaštitimo njegovo djelo u Igalu i Herceg Novom.“

Rat za početnike (iz ugla vojnika): Pošto se digla kuka i motika patriota i rodoljuba svih vrsta, sa svih meridijana i paralela, svih boja partijskih knjižica i imo-vinskih kartica, prizivaju se ratovi, frontovi... Red je da se podi-jeli znanje, čista empirija, ništa prepisano.

‒ roditelji gledaju brdo sa prozora kako ga devastira hiljade granata, a znaju da si ti gore u akciji. Dok to gledaju mole Boga da se živ vratiš, pa po cijenu i da ostaneš invalid. Samo da si živ.

‒ ne mora te pogoditi metak ili geler da bi te ubilo u borbi.

Ubija i detonacija tako što ti od blast udara popucaju organi.

Prvi simptomi su gubljenje svijesti i povraćanje krvi.

‒ vratiš se iz akcije sa terena pa dobiješ dužnost da odeš supruzi i majci tvog druga, te njegovoj dvogodišnjoj kćeri da im kažeš da im je muž, sin i otac poginuo. Preporučeno imati 308

Л е к с и к о н п о з н и

tablu sedativa sa sobom da im odmah daš, ali one vrisnu u plač odmah kada te vide sa dvojicom drugova, jer sasvim sigurno nemaš osmijeh na licu. Onda se obavezno na par trenutaka zamisliš i pretpostaviš kako bi tvoji reagovali na tu situaciju.

‒ razmjena mrtvih. E to je posebna disciplina psihološkog sjebavanja. Prevrneš 120 leševa da bi našao tijelo rođaka. Neću dalje u detalje ulaziti.

‒ otkriješ da je krvoskok iz femoralne arterije oko pola metra visine kada je metak/geler pokidaju, a ti stavljaš dlan drugom čovjeku na nju, dok mu drugom rukom vadiš njegov jezik iz grkljana da se ne uguši u šoku koji nastupa odmah.

‒ imaš oko 10 sekundi da drugu zaustaviš šištanje iz pluća probušenih gelerom (pneumotorax). Ako nemaš prvog zavoja i one njegove gumene ovojnice, može i celofan od kutije cigara pomoći.

‒ brzina gelera je oko 1 km u sekundi, leti nepravilnom pu-tanjom oko vlastite ose, nepravilnog oblika od višeslojnog od-liva metala, vreline oko 200°C i kida tkivo, kosti, vene i arterije u djeliću sekunde.

‒ mišja groznica: Ako si se u zemunici i navikao na paco-ve veličine mačke, dok ležiš gledaš ih kako hodaju po najlonu iznad tebe, na bolest koja se zove mišja groznica, a vrlo je česta kod vojnika u rovovima, tvoji bubrezi se na nju neće sasvim sigurno naviknuti.

‒ crnogorično drvo puca samo od sebe na temperaturi od oko -17°C dok si ti na straži.

‒ ono kad vam iz Hitne savjetuju da se višeslojno oblačite, dobija sasvim novu dimenziju kada moraš mjesec dana, a nekad i više, biti tako obučen u blatu do koljena.

‒ kada moraš zanemariti nutritivne vrijednosti margarina kojeg dobiješ na kriški hljeba za doručak i sa njim namažeš svoje vojničke čizme, jer ti je preče u snijegu imati suhe noge u čizmama nego pun želudac.

309

Мила Медиговић Стефановић

‒ bajonet se ne nosi da bi klao nekoga već da se ukopaš u ledenu i tvrdu zemlju na nekoj čistini (u suludom jurišu u koji te je poslala komanda u kojoj sjede hohštapleri i diletanti) u roku odmah kada te poklopi neprijateljska artiljerija.

‒ neprijateljski snajperista je dosadniji od bilo kojeg komarca.

‒ oružje ti uvijek suho MORA biti! Nema ono vodootporni certifikat kao pojedini mobiteli danas.

‒ navala adrenalina kada te drže u karantinu pred akciju je konstantna i jača je oko 845 puta nego ona u trenucima tvog prvog seksualnog iskustva.

Ima toga još, ali mislim da je i ovo dovoljno da svim usija-nim glavama koji bi da ratuju poručio: Ne prizivajte ratove ako niste sve ovo i još deset puta ovoliko spremni da podnesete, vi i vaši sinovi. (Preuzeto Da-vam-objasnim-STA-JE-RAT-Status-Sarajlije-odjeknuo-internetom sa: http://www.novosti.rs/vesti/

naslovna/reportaze/aktuelno.293.html:623201- ).

Reciklaža

Zagađenje naše planete poprima razmere katastrofe. Film

„Plastični okean“ prati ovu temu upozorava na alarmantnost i pripravnost stanovništva. Ovo filmsko ostvarenje, u produkci-ji Leonarda Dikaprija, inicirano je kao priča o neuhvatljivom plavom kitu. Međutim, iznenadni zaokret nastaje kada ekipa filma pronalazi gomile plastičnog otpada u delu okeana koji bi trebalo da bude ekološki neokrnjen, potpuno čist i očuvan. Četiri godine je trajalo snimanje filma; tokom snimajna otkriveno je i istraženo ekološko stanje svetskog okeana na 20 lokacija širom sveta. Ovo jedinstveno svedočenje pruža uvid u zagađenje plastikom – godišnje se osam miliona tona neuništivog materijala „ulije“ u okean, a to izaziva nemerljive opasnosti i ozbiljne posledice po životinjski svet u okeanu i 310

Л е к с и к о н п о з н и

okolnim morskim staništima. Sve to predstavlja opasnost za ljudsko zdravlje i buduće preživljavanje. „Plastični okean“

nudi primenjiva rešenja kako bi se ova riskantna situacija kontrolisala, a rešenja usmerila ka prihvatljivim ekološkim standardima.

Boraveći nekoliko nedelja u Nemačkoj daleke 1993. prvi put sam se suočila sa reciklažom kućnog otpada i đubreta. Mom deveru predstojala je ženidba sa Nemicom, u ulozi domaćina upozorio nas je da slučajno ne bacamo izmešano đubre, mimo propisanih kanti – strogo sortiranih za papir, plastiku, staklo i biološko đubre. Nenaviknuta na to razvrstavanje, upitah – ko može da zna gde sam ja ispraznila kantu. Odgovorio je da su susedi dosledni u razdvajanju, u potkrovlju stanuje čovek koji odozgo nadgleda proces odlaganja, a prekršiocima sledi opomena i novčana kazna. Izlazeći iz kuće svakog jutra dever je upozoravao da ne pogrešimo. Tada mi je to bilo čudno, bez obzira na svu logičnost.

Stiglo je to i u našu životnu praksu. Pokušavam da sledim civilizovane navike i svakodnevno brinem o razvrstavanju đubreta koje se nakupi u kućnim uslovima. Izdvajam čepove, poklopce sa flaša i tegli, tvrdu plastiku od istrošenih flomaste-ra, raznih pisaljki... Nosim u banku koja to prikuplja pod ge-slom „Čep za hendikep“ - namenjen za kupovinu invalidskih kolica. Papirna ambalaža je posebna priča; izdvajam novine, kartonska pakovanja, kutijice od lekova, rolne za namotavan-je toalet papira, papirnih ubrusa, reklamne flajere... Gomile toga kolicima odvozim do posebnih kontejnera, nažalost, oni su uvek pretrpani. Požalim se sinu, a on mi otvori oči –

zaduženi iz Gradske čistoće ne prazne kontejnere na vreme, daju mogućnost poznatim sakupljačima da odnesu prikuplje-ne sekundarne sirovine kako bi kasnije od prodatog novac podelili na ravne delove. Iznenadih se, iako mi je objašnjenje 311

Мила Медиговић Стефановић

bilo logično u našim izvitoperenim tranzicionim prilikama.

Iz momenta odreagovah da neću više da razmišljam o izdva-janju đubreta, ali već stvorena navika ostade moja svakodnevna praksa.

Dr Ginter Pauli, autor i preduzetnik iz Belgije, globalni autoritet iz oblasti održivog razvoja kojeg nazivaju još Stiv Džobs ili Če Gevara održivog razvoja, autor je 20 knjiga iz oblasti održivog razvoja prevedenih na 43 jezika, i 285 basni za decu izdatih u 90 miliona primeraka. Osnivač je i lider zadužbine ZERI /

Zero Emissions Research and Initiatives/ na Univerzitetu UN

u Tokiju i idejni tvorac Plave ekonomije - novog poslovnog modela koji ide korak dalje od zelene ekonomije. Autor je preko 100 inovacija u oblasti upravljanja obnovjljivim resursima i lider prve ekološke fabrike Ekover u Evropi. Model „Plave ekonomije“ nudi drugačiju viziju društva i ekonomije u kojoj je moguće spojiti poslovanje sa težnjom ka očuvanju planete, njenih resursa i ekosistema.

Rečnici

U uzajamnoj bibliografsko-kataloškoj bazi najveći broj zauzima-ju edicije rečnika stranih jezika i stručni rečnici (opšta, poslovna, tehnička i ekoleksikologija). Od brojnih koje svakodnevno preli-stavam, izabrala sam one koji mogu i drugima obogatiti referentno znanje iz mnogih oblasti, a i one nastale iz „iščašenog ugla“

tumačenja pojava u prirodi, društvu i ljudskom okruženju. Pored mog prvog engleskog rečnika u izdanju cetinjskog „Oboda“ iz 1987, izdvajam najčešće korišćene rečnike: Dott. Albino Vilhar, Dizionario tascabile italiano‒serbo, Belgrado: Caza editrice „Sveslovenska knjižara“, 1941; Dejvid Kristal, Enciklopedijski rečnik moderne lingvistike, Beograd: Nolit, 1988; Rečnik književnih termina, Beograd: Nolit, 1992; 312

Л е к с и к о н п о з н и

Vladimir Biti, Pojmovnik suvremene književne teorije, Matica hrvatska, 1997; Vesna Lipovac Radulović, Romanizmi u Crnoj Gori: Budva i Paštrovići, Novi Sad: MBM-plus, 1997; Борис

Хлебец, Речник сленга: енглеско-српски: српско-енглески, Београд: Београдска књига, 2004; Симо Ц. Ћирковић, Речник урбане свакодневице: маске пред лицем времена, Beograd: HESPERIAedu, 2011; Žan Ševalije, Alen Gerbran, Rečnik simbola: mitovi, snovi, običaji, postupci, oblici, likovi, boje brojevi, Novi Sad: Stilos art: Kiša, 2013; Gi Beštel, Žan Klod Karijer, Reč-

nik gluposti i grešaka u rasuđivanju, Novi Sad: Kiša, 2016.

Sapun

Istančani mirisni senzori ponekad mi ne daju mira. U pretrpa-nim gradskim autobusima, tramvajima i trolejbusima, osetim preteranu naparfimisanost podmlatka, seniorski znoj, starač-

ku neokupanost i zadahe. Pomislim, pa sapun nije skup, ima i vode, ne mogu da verujem da je pitanje lične higijene među poslednjim brigama zapuštenog sveta. Setih se da potražim neke nepoznanice o sapunskom plodu, kada mi dobih na dar paket listića od rođake – pobornice organske hrane i zdravog života. Evo, pod staračke dane nove zabave u „istraživačkim po-duhvatima“ i saznanjima o Sapindus Mucorossi. Sapunski plod se može naći u tropskim i umereno toplim regionima u svetu.

Najbolji kvalitet sapunskog ploda je dostupan u Himalajskom regionu Indije. raste u nižim šumovitim predelima Nepala, njegov plod sadrži SAPONIN. Zbog svojih karakteristika koristi se za proizvodnju deterdženta za veš, sudove, šampone, telesnu higijenu i kozmetici. Drevni narodi Azije su ga vekovima ko-ristili za pranje. Sada se sapunski plod koristi širom sveta kao ekološki, organski i prirodni deterdžent za ručno ili mašinsko pranje odeće.

313

Мила Медиговић Стефановић

Aktivna supstanca sapunskog ploda je saponin, koji se koristi za pravljenje sapuna. Kada dođe u dodir sa vodom, saponin deluje prirodno, kao nežni deterdžent. Bez dodatih hemikalija, mirisa ili boja sapunski plod je bezbedan za ručno pranje veša ali je i dovoljno tvrd za regularno mašinsko pranje odeće. Sa obzirom na delovanje sapunskog ploda, pri pranju nije potrebno koristiti omekšivač za veš. Nakon pranja veš je posebno mek, čist, bez mirisa i bez ostataka hemikalija na njemu. Za dodatni miris vašeg veša preporučujemo upotrebu esencijalnog ulja.

Posebno ističemo da je Everest prirodni deterdžent pogo-dan za sve one koji imaju osetljivu kožu (ekcem, psorijaza...).

Ne sadrži hemikalije i zbog svog sastava utiče povoljno na kožu! Everest deterdžent štiti odeću i zadržava boju i strukturu tkanine. Koristi se na svim vrstama tkanina kao i na svim temperaturama za pranje veša. Sapunski plodovi EVEREST

se sakupljaju na Indijskim Himalajima. Nakon sakupljanja, skladište se kako bi prošli proces vađenja koščica i sušenja na suncu čime se dobija željena težina i oblik. Sapunski plod EVEREST je prošao sve potrebne analize sertifikacije koje garantuju njihov kvalitet i poreklo. Sertifikat „ECOCERT“

garantuje njihov organski način uzgoja i tretiranja, pri kome se ne koriste veštačka sredstava poput pesticida, veštačkog đubriva i sl.

Savjeti

Njujorški pisac James K. Flanagan nedugo je prije smrti svojim unucima napisao dirljivo pismo o najvećim životnim vrijednostima. Flanagan je umro nedugo nakon sastav-ljanja pisma, a javnosti ga je predočila njegova kći Rachel.

Osim njegove rodbine i unuka, od kojih najmlađi ima pet, a 314

Л е к с и к о н п о з н и

najstariji 11 godina – pismo je oduševilo cijeli svijet. Pročitajte ga!

Dragi Ryane, Conore, Brendone, Charlie i Mary Catherine, moja draga i mudra kći Rachel tražila je od mene da vam napi-

šem neke savjete, one koje sam naučio u životu.

1. Svatko od vas božji je dar vašoj obitelji i cijelom svijetu.

Sjetite se toga uvijek, posebno kad u vašem životu zapušu hladni vjetrovi sumnje i obeshrabrenja.

2. Ne plašite se nikoga i ničega što vam stoji na putu da svoj život živite punim plućima. Slijedite svoje nade i snove bez obzira na to koliko su teške ili koliko se „drukčije“ činile drugima.

Ljudi često ne rade ono što žele ili što bi trebali jer neprestano razmišljaju o tome što će drugi misliti ili reći. I zapamtite još jednu bitnu stvar – ljudi koji vam ne donesu juhu kad ste bolesni ili ako nisu pored vas kad ste u nevolji, nisu bitni! Izbjegavajte pesimiste koji slušaju vaše snove i pokušavaju vas obeshrabriti.

Učinite to! Najgora stvar u životu je pogledati iza sebe i reći:

„Mogao sam, htio sam, trebao sam“. Riskirajte i griješite.

3. Svi smo mi sasvim obični ljudi. Neki nose preskupu odje-

ću ili imaju velike titule ili moć i žele vas držati u uvjerenju da su iznad svih ostalih. Ne vjerujte im. Oni imaju iste sumnje, strahove i nade, jedu, piju, spavaju i prde, kao i svi mi drugi. Uvijek propitujte autoritete, ali budite oprezni kako će to činiti.

4. Napravite popis stvari koje želite učiniti. Putujte, naučite neku vještinu ili jezik, upoznajte nekog posebnog. Neka lista bude duga i svake godine učinite nešto. Ne odgađajte to za sutra jer to je najsigurniji način da to ne učinite. Ne postoji sutra, ne postoji

„pravo“ vrijeme, postoji sad.

5. Ne zaboravite staru irsku poslovicu: „Hvalite djecu i ona će cvjetati!“

315

Мила Медиговић Стефановић

6. Budite dobri i uvijek pomažite ljudima – posebno slabijima, onima koji su uplašeni i djeci. Svi oni nose neku svoju tugu i potrebno im je naše suosjećanje.

7. Nemojte se pridružiti vojsci ili bilo kojoj drugoj organizaciji koja vas trenira da ubijate. Rat je zlo. Sve ratove su započeli stari ljudi koji su natjerali ili prevarili mlade muškarce da mrze i ubijaju jedni druge. Starci prežive i baš kao što su započeli rat olovkom i papirom, na isti ga način završavaju. Ako su ratovi plemeniti, kako to da ih ne vode vođe koje su ih započele?

8. Čitajte knjige koliko god možete. One su predivan izvor uživanja, mudrosti i inspiracije. Nisu im potrebne baterije ili utičnice, svuda mogu s vama.

9. Budite iskreni.

10. Putujte: uvijek, a pogotovo kad ste mladi. Ne čekajte da imate dovoljno novca ili kad se stvari „poslože“. To se nikada ne događa. Danas izvadite putovnicu.

11. Izaberite posao ili profesiju koju ćete voljeti. Naravno, bit će i teških trenutaka, ali posao vam mora biti uživanje. Ne uzi-majte poslove samo zbog novca, osakatit će vam dušu.

12. Ne vičite. To nikad ne uspijeva, a povrjeđuje i vas i druge.

Svaki put kad sam vikao, doživio sam neuspjeh.

13. Uvijek ispunjavajte obećanja koja ste dali djeci. Nemojte govoriti „vidjet ćemo“ kada želite reći „ne“. Djeca očekuju istinu, dajte im je s ljubavlju i dobrotom.

14. Nikad ne govorite nekome da ga volite ako nije tako.

15. Živite u skladu s prirodom: izađite na svjež zrak, idite u šumu, u planine, na more, u pustinju. To je važno za vašu dušu.

16. Grlite ljude koje volite. Recite im sada koliko vam znače, ne čekajte da bude prekasno.“

17. Budite zahvalni. Stara irska poslovica kaže: „Ovo je dan u našim životima i nikada se neće ponoviti“. Svaki dan živite imajući to na umu.

316

Л е к с и к о н п о з н и

(Preuzeto sa Interneta 30. maja 2019.

https://2012-transformacijasvijesti.com/metafizika/

pismo-pisca-koje-je-odusevilo-svijet?fbclid=IwAR2GZiE

nmKOmUBvxGeox_UfWQ6IWyCtp5Am4SeIcIfdDcNL-npgId2k-UbY).

Seletoidi

Nova vremena nisu mnogo promenila muški model u integra-ciji kulture, ali su omogućila da se objektivnije vidi doprinos druge strane, ženske, celokupnom napretku. Danas živimo projekte promena – ali mnoge prethodne reforme, iako su otvorile kapije ženske situiranosti, nisu postigle svoj cilj. Pitanje je hoće li novootvorene katedre ženskih studija na akademskom nivou uspeti da otklone favorizaciju patrijarhalnog utemeljenja savremenog društva. Od svih pošasti novog doba najstrašnija je današnja trivijalizacija, banalizacija i manipulacija estetskim i etičkim vrednostima poimanja ženskosti. Ispraznost, povlađivanje nižim ukusima i preokupacija telom kreirani su iz per-spektive prizemnog svetonazora.

Tržišna ekonomija i profitabilnost proizveli su i novi poželjni model žene; Kris Rodžek imenovao je tu kulturološku pošast kao „seletoidi“, kovanicu od „selebriti“ i „tabloidi“ gde se ogoljene i izveštačene lepotice tretiraju kao najviši domet sveukupne ženstvenosti. No, vreme će pokazati da izvan te na-metnute histerije živi jednostavna žena, sposobna da oblikuje vrhunske vrednosti, da aktivno stvara, bude nezavisna ličnost i pokrije sva područja koja joj pripadaju u važećim civilizacijs-kim okvirima.

Imamo žene koje su obuzete sobom, koje žele da ih svi gledaju, da sve zasene svojom lepotom, da budu opštevoljene, imamo žensku lepotu kao nekakvu kolektivnu svojinu, kao 317

Мила Медиговић Стефановић

otelovljenje nekakvog novog estetičkog demokratskog ideala

– lepota „manekenke“ je za sve oči, bilo da je na modnoj pi-sti, na slici u nekom magazinu ili na televiziji, svi je, u suštini, mogu posedovati ukoliko se, naravno, desi ne ljubav (koja tu i ne može da se desi) nego kao neka sreća na lutriji. Nema „ma-nekenka“ onog svog, onog jedinog s kojim će u braku rađati i obnoviti pre svega telesni život svoje ljubavi. Štaviše, modna pista se sada prenosi i na same gradske ulice.

Slova

... Slova su možda biljnog porekla. Po mom mišljenju oblik biljaka je je ono čemu treba pripisati te velike crte, tanke, uvi-jene i isprepletane, koje srećemo u kineskom pismu i pismima drugih naroda Orijenta, koji su očigledno usvojile modele.

možda bismo mogli pronaći te osnovne karaktere i u našim latiničnim slovima, jer tri noge slova M, dve uspravne slova N, dve nakrivljene u slovu A, dve obrnute kod latiničnih slova V, X, Z, itd. liče na koren biljaka kineskog alfabeta. Slovo E, F, I, L, Y, možda predstavljaju stabla drveta, potpuno ogoljena ili sa granjem, neka sa korenom, neka i sa korenom i sa granjem.

( Rečnik gluposti i grešaka u rasuđivanju / Gi Beštel, Žan Klod Karijer, Novi Sad: Kiša, 2016).

Soroš

Milijarder Džordž Soroš i njegovi „saveznici“ nastavljaju da rade na „uklanjanju nacionalnih vlada koje im blokiraju put“, izjavio je Ištvan Holik, portparol vladajuće mađarske koalici-one vlade stranke Fides premijera Viktora Orbana i demohri-

šćana, prenosi MTI. Mađarska agencija prenosi da je Holik in-sistirao na tome da Soroš želi da „od Evrope napravi odredište 318

Л е к с и к о н п о з н и

migranata“, kao i da „oslabi nacionalne države Evrope, stvarajući haos i krizu“.

On je dodao da je „Soroševa mreža“ aktivna u svim velikim zemljama Evrope i da „nastoji da utiče na izbore, podstiče krize i smenjuje vlade“. Holik je kao primer naveo da je ta mreža „po-kušala da pomoću miliona dolara utiče na izbore za Evropski parlament 2014. godine“ i da se „u velikoj meri infiltrirala u institucije u Briselu“.

Specijalno vaspitanje

„Bež’ moram da radim, nemoj da me zajebavaš!“, dopire iz jednog dvorišta opomena veoma mlade bake petogodišnjem unuku koji se nešto muva oko nje pokušavajući da joj zaokupi pažnju, skrene je na sebe…

Gotovo istovremeno, nedaleko odatle, mlada majka u pri-sustvu supruga, i rodbine dvostruko mlađem detetu od onog iz prve rečenice teksta, upućuje sličnu opomenu, koristi istu reč na „z“, ali na početak iskaza stavlja onu novopoštapalicu

„jebote“ koju ni mi iz „onog našeg“, a sad u „tuđem“ veku ne smatramo više psovkom, to se sad i sastavljeno piše.

Da, zaboravih: u žaru rešavanja problema što je dete toliko „zajebava“ čuje se i objašnjenje „boli me dupe da joj stalno perem dudu“. Da stvar bude kao u „komendiji“, mada je to tragikomedija, na kapiju nailazi deda-rođak i prve su mu reči:

„jebem ti, al’ si mi slatka.“

Ništa novo, primetiće neko – slušaj ulicu, autobuse, kafiće kad stignu da pričaju od kuckanja po telefonima i tabletima, sklanjaj se od autobuskih stajališta blizu srednjih škola. Ni ja, možda, ne bih potezao ovu priču da me nije naterao kontekst: sve gore rečeno zbiva se u razmaku od pet minuta. I dosta sam razmišljao da li da citiram ove izraze.

319

Мила Медиговић Стефановић

Da se razumemo, znam da će neko primetiti da sam sitničav, lažnomoralizatorski, pa i licemeran. I prethodne (naše)generacije su psovale, bilo je ljudi koji su smatrali da dete, posebno ako je muško, mora i da propsuje. To je kao neki čin inicijacije u čoveka, muškarca, preciznije Balkanca. A psuju i drugi, pogledajte (prevode!) filmove za najširu upotrebu.

Ali, i u ta doba bilo je u (uređenijem) društvu neke ravnoteže u svemu – npr. ako je deda učio unuče da se „očoveči psovkom“, baka je držala kontru, pa prosveta… Emitovalo se dovoljno pristojnosti da se zna da su psovački pedagozi „s one strane“ doličnosti. (Znaju li mlađi za ovu reč?) Pogledajmo to šire – vidimo da to nisu samo psovke, to je kulturni barometar! Jezičko i (m)oralno zagađenje iz nedavne prošlosti. To je sada posledica, ali ona je, ili će biti uzrok nečega što ne možemo pretpostaviti, ali ne sluti na dobro. Pisano je već ovde da osiromašenje govora uzročno-posledično govori i o osiromašenju humanosti odnosa.

Mnoge su društvene forme – porodica, škola… u najširem smislu moralni obrasci – urušene i ne treba za njima možda ni kukati. Kukati treba zbog toga što nikakve nove nisu obrazova-ne, izgrađene, strpljivo stvarane.

Može li borba „protiv psovke“, primitivizma… biti tačka kulturne strategije ili su se „carstvo nebesko“ kosovski i Lazarev

„zavet“ toliko po njoj raširili da nema mesta za bilo šta drugo.

U krajnjem slučaju „psovku“ će (a valjda se razume da kad to kažemo ne mislimo bukvalno samo na nju) neko braniti iz ugla lične slobode. Ali, kakva je sloboda, ako je sloboda baljezganja.

Najgore, u prethodnoj rečenici se ogleda i naše društvo i politika i parlament. I prodavanje kvazidemokratije za demokratiju.

(Ovaj tekst Božidara Andrejića objavljen je u listu Danas 27.

maja 2018).

320

Л е к с и к о н п о з н и

Starost

Iako gazi osmu deceniju, Dobrilo Nenadić – pisac omiljenog Doroteja (a kako je Gojko Šantić maestralno igrao tu ulogu), još nije spustio svoje pero, piše novi roman o starici, koja živi negde u zabiti zapadne Srbije. Selo koje je imalo nekoliko stotina žitelja svelo se na desetak stanovnika. To nije „fensi“ tema, ali je pisac proveo svoj vek idući po selima, video stotine sličnih sudbina i pomislio da treba da se čuje i glas tih usamljenih i skrajnutih ljudi.

Starost nečujno razapinje svoje mreže i uvlači nas, koliko god da se otimamo i prividno pristajemo da nas poneko upozori komplimentom da se ne menjamo i da lepo izgledamo.

Nasmejem se i kažem – Zar sam uvek bila tako stara? Sada je to kalendar samoće. Mladost i prateća ushićenja deponovana su u sećanja koja ne blede, naprotiv, življa su od svega doživljenog juče. Na ruševinama tragovi, spomeni na drage ljude, suze radosti i žalosti, iščeznuća i propuštene prilike i nemoć osmehivanja i spontanog ushićenja.

Stvarnost ne postoji, naš život je samo bivstvovanje u pri-vidu fingiranih orijentira koja pomjeramo polugama duše i razuma između rođenja i smrti. Uspomenama na mladost pridajemo veći značaj i to često evociramo, jer je to najživot-nije u resursu sećanja. Starost nečujno razapinje svoje mreže i uvlači nas, koliko god da se otimamo, prividno pristajemo da nas poneko upozori komplimentom da se ne menjamo i da lepo izgledamo. Nasmijete se i uzvratite – Zar sam uvijek bila tako stara? Kad ostanete pre vremena bez supružnika, bez obzira na pažnju i naklonost potomaka, živite jednosta-van i preskroman život, pogotovo ako ste bili prosvetar ili kulturni radnik ‒ penzije su vam osrednje Sada je to kalendar samoće.

321

Мила Медиговић Стефановић

Mladost i prateća ushićenja deponovana su u memoriju koja ne blijedi, naprotiv, življa je od svega doživljenog juče.

Na ruševinama tragovi, spomeni na drage ljude, suze radosti i žalosti, iščeznuća i propuštene prilike i nemoć osmjehivanja i spontanog smijeha iz duše i srca. Najbolnija su podsećanja na najmilije koji su rano završili ovozemaljske radosti, moji: brat Marko, snaha Jelena i voljeni: Vuk, Dunja i Ivana. Pomisao na njih je česta u svakodnevici, ali i u samoći priprema za spavanje i tokom jutarnjeg ustajanja kada bolno odjekuju uspomene, nezaborav na drage i mile visoko na nebeskom svodu.

Što se tiče oblačenja, civilizovano je da i to prilagodite godinama. Ponekad na ulici, prevozu ili u drugim okolnostima srećem starije gospođe kako su napadno obučene, a tek, o preteranom šminkanju, nemam komentar. Možda se nekad i osvrnem za njima, ne bih li bolje osmotrila sva obeležja tog prizora. Kratke suknje, dekoltei velikog poprsja, napumpane i jarkocrvene usne su komični detalji poznog ženskog cirkusa.

Dođem u stan, neprekidno nešto prebiram u mislima, a jedno mi je na pameti, da svoju odeću za ispratnicu sa ovoga sveta izdvojim kako se rodbina ne bi mučila oko preturanja odevnog skladišta. Tu je donji veš, najbolji kostim, nove cipele – prestala da ih nosim posle dva dana, jer žuljaju, pa sam sva obuvanja podesila „Lakom koraku“ (tako je ime obućarske produkcije, ima ih u Beogradu u ul. Makedonskoj i u Čačku na Trgu).

Evo jedne istinite muške priče, ona može i nas da zadesi: „Bila je subota. Iako se nisam najbolje osećao, Morao sam poći do groblja, hteo sam da obidjem mesto gde su sahranjeni moji najmiliji.

Blizu grobljanske kapije naglo mi je pozlilo. Pao sam. Verovatno mi je pri padu pao i šešir. Ne znam koliko sam bio u nesvesti, ali kad sam došao sebi, zamalo se nisam ponovo onesvestio.

Moj šešir je bio ispred mene, a u njemu dosta sitniša. Valjda su prolaznici mislili da sam prosjak, pa su udeljivali onoliko koliko 322

Л е к с и к о н п о з н и

su mogli. Iako u nevolji, nasmejao sam se, ustao, obrisao odelo i stavio pare u džep. Pri povratku sa groblja, svu tu sitninu, spustio sam u šešir prvog prosjaka na koga sam naišao.“

Story

Žena zna da ima nekih istina koje mogu da povrede ili upro-paste, ako se reknu samo iz istinoljubivosti; i zato se ona služi lažju, ne prebacujući sebi da je lažov, verujući čak da dobar cilj uvek vredi koliko i dobar princip. Ona zna da je laž spasavala često i samu istinu u kritičkim momentima. Sveti Avgustin je rekao: „Lagati, lagati pošteno i pobožno...“ Ali je to svetac rekao mnogo docnije nego što su tu ideju žene već bile usvojile za glavno načelo svog opstanka. Ako hoćete da vas žena voli, treba joj dati prilike da vas sto puta slaže, i da uvek izgleda kao da to ne vidite. (Jovan Dučić).

Strah

Paraskavedekatria fobija, odnosno nerazumni strah od toga da će nam se na petak 13. dogoditi nešto loše, povezuje s doga-

đajem iz 14. veka kada je francuski kralj Filip IV osudio zbog jeresi viteški red templara, te ih je spalio na lomači. To se dogodilo na petak 13, pa je taj datum postao simbol nesreće. O tome kako je petak 13. došao na zao glas postoji nekoliko teorija. Za jednu je zaslužan istoričar Donald Dosi, koji veruje da je strah od broja 13 nastao u Norveškoj iz jednog narodnog mita.

Naime, 12 bogova je u Valhali imalo večeru i zabavu, a na nju je iznenada došao 13. nezvani gost, zao i pokvaren Loki.

Loki se počeo zabavljati te je stvari organizovao tako da Hoder, slepi bog tame strelicom, čiji je vrh premazan imelom, pogodi prekrasnog Baldera, boga veselja i zadovoljstva. Balder je umro, 323

Мила Медиговић Стефановић

a celom je zemljom zavladala tama. Od tog trenutka broj 13 se smatra kobnim i zloslutnim. Za razliku od pripadnika zapadne civilizacije, dalekoistočni svet ima sličan odnos prema broju 4 i 14. Nigde u Pekingu nećete videti da u liftovima postoje oznake za četvrti i četrnaesti sprat.

Objašnjiv je i strah od crne mačke kada prelazi put, te prateće strahove nalazimo u knjizi Milenka Jergovića Mačka, čovjek, pas u izdanju beogradske „Rende“, 2012. „A priča je išla ovako: Mladen H, zagrebački doktor prava, kojega su rat i i loš brak, što će ga spasiti ženin strah od smrti, zauvijek zadržali u Sarajevu, ničega se nije plašio, niti je u bolest i nesreću vjerovao, osim crne mačke kad mu pređe put. Pred njom bi se zatekao nezaštićen, odjednom bi ga sve boljelo, sudbina je pretila sa svih strana snajperi i grana-te vrebali su s brda i vrhova nebodera, a Mladen je znao da će se nesreća dogoditi, samo je bilo pitanje hoće li biti veća ili manja.

Kad bi mu crna mačka prešla put, čekao bi svoju nesreću, podnio je kao smjeran kršćanih kaznu za grijeh, i sve bi bilo u redu do časa kada će mu sledeća crna mačka preći preko puta. Sve dok se jednom nije dosjetio: kada bi vozeći auto, ugledao crnu mačku kako kreće preko ceste, samo bi pritisnuo gas, i vješto manevri-rao upravljačem, tako da je zdrobi kotačima. U zadnje tri godine tako je pregazio sedam crnih mačaka, a nesreće su mu se prestale događati.“ Ovo je STRAŠNIJE i od STRAHA.

Strip

Kada je moj sin zakoračio u pubertet, pokušavala sam ga usme-rim ka čitanju ozbiljne lektire, van one obavezne. Nisam uspi-jevala, ali sam uočila izdvojenu stripoteku i u njoj dominantni

„Alan Ford“. Naiđoh na naslov o Alanu Fordu u Danasu, sjetih se rasprava o tom stripu i sinovljeve preporuke da pročitam ono što sam nekada svakodnevno kudila.

324

Л е к с и к о н п о з н и

„Ako se može za nešto reći da je Sizifov posao onda je to potraga za nekim koji nije čuo za Alan Forda na prostorima bivše Jugoslavije. Ovaj posao se može uporediti i sa traženjem čoveka svećom među gomilom sveta. Ali da se vratimo na Sizifov posao. Kada porazgovaramo sa nekim o stripovima i on nam kaže kako ga to ne interesuje i kako ne zna ništa o tome, osim onoga što je viđao kod drugara u školi, i to veoma davno.

Ali čim se prospe neka dobra fora iz Alan Forda, ona Briksijeva, odmah se seti i bude mu drago. Dovoljno je reći: „Bolje živjeti sto godina kao milijunaš nego sedam dana u bijedi“, i odmah će se setiti o čemu pričate.

Za strip crtača Zorana Smiljanića fenomen Alan Forda se ogleda u tome što smo se verovatno prepoznali u sveopštem lopovluku, kukavičluku, bedi, diletantizmu, pohlepi i beskonačnoj gluposti. Dok smo se smijali pompeznim i patetičnim likovima, koji se non-stop svađaju, zapravo smo se smijali sami sebi. Shvatali smo montipajtonovski crni humor, apsurd, na-drealizam, grotesku i humor, zato što je to bio deo naših života.

Bili smo siromašni, jadni i bedni u socializmu i postali još siromašniji, jadniji i bedniji u kapitalizmu.

Alan Ford je naš crni talas, naš turbo folk, naša „Top lista nadrealista“, naš „Ko to tamo peva“, a naši „Maratonci“, koje trče počasni krug, ionako priznaju, da su stvoreni pod snažnim uticajem toga stripa. U njemu su sabrana sva naša nedela, svi nacionalizmi, rasizmi, kriminal, korupcija, banalnost i bahatost i pokvarenost elita… Alan Ford je slika nas samih, samo što je ta slika uvrnuta, iščašena, pomerena, apsurdna i komična.

Uza sve to verovatno postoji i neki tajni sastojak, iracionalna komponenta koja je učinila da se ljudi iz područja Juge tako bezuslovno i strastveno zaljube u taj strip. Ima tu neke neobjaš-

nive ludosti koju samo mi shvatamo, objasnio je Smiljanić za Strip Blog. (Preuzeto 23. V 2019. sa sajta: (https://www.danas.

325

Мила Медиговић Стефановић

rs/kultura/pravi-fenomen-stripa-alan-ford-u-zemljama-bivse-jugoslavije/).

Surlaš

Vizure crnogorske obale s mnoštvom palminih stabala počinju da se mijenjaju, zbog jedne štetočine – crvenog palminog surlaša. Na primorju je veliki broj zaraženih ili potpuno uništenih palmi. Dosadašnja borba protiv ove štetočine, tretiranje hemij-skim sredstvima, nije urodila plodom. Pitanje je zašto i koliko može biti opravdanje to što u privatnim dvorištima često ne haju za svoje palme i ne tretiraju ih. Bez obzira na to, pitanje svih pitanja jeste – kako naći pravi lijek za zaštitu stabala koja predstavljaju naše višedecenijske spomenike prirode i dio su našeg mediteranskog identiteta?

Čitavo područje crnogorskog primorja zaraženo je palmi-nim surlašem, koji napada ne samo palme, već i veliki broj drugog ukrasnog bilja. Prisustvo štetnog organizma je prvi put potvrđeno od strane stručnjaka entomologa Fitosanitarne laboratorije i fitosanitarne inspekcije još 25. oktobra 2012.

godine, na dvije palme u području kompleksa hotela Lido, u Ulcinju. Do decembra 2013. godine uništeno je 18 napadnutih palmi u ovom gradu, a uprkos intenzivnom sprovođenju propisanih mjera zaraženo područje se širilo. U novembru 2014.

godine potvrđeno je prisustvo crvenog surlaša palmi na teritoriji opštine Budva, a maja 2015. godine i na teritoriji Opštine Tivat, da bi potom zahvatila i opštine Herceg Novi, Kotor i Bar.

Tanatos

Duša je mekani sunđer koji mahinalno upija trag krvi. Crnogorci, čitaoci dnevnih novina ne samo da redovno prate 326

Л е к с и к о н п о з н и

rubriku „umrlice“, nego ispituju genealogiju preminulog do trećeg koljena, a da mogu doći do podataka identifikovali bi i nekog sukurdola, jer misle da imaju pravo na to. Mediji su ga ubijedili da je to normalno, u maloj državi svi se poznaju. Možda nije „moja krv“, možda je rođak po neminovnosti našeg udesa, zato treba da imamo što više informacija o um-rlima, poželjno bi bilo da se objavi i krvna grupa, da se fino sve provjeri u nekoj otvorenoj bazi podataka. Ako novinar u slučaju nekog ubistva ili drugog zlodjela ponudi samo tričave incijale, ako se drzne da poštuje nekakav Kodeks, onda je tekst razočarao, a novinar nevješt da do kraja sazna istinu. Ti inicijali znaju da budu trauma zato što samo glume vijest do-stojnu naše nekrofilske znatiželje koja zaudara kao i posmrtni buketi poslije dva dana na groblju.

Tarantela

Ponekad sanjam tarantele, ostalo mi je to od djetinjstva, kada su nas upozoravali da taj mali gmizavac može ući u čašu mlijeka i otrovati tečnost. Kućni macaklin (Hemidactylus turcicus) ili tarantela noćna je životinja, ružičaste boje pre-krivena krljuštima, koje podsjećaju na bradavice. To je izrazito spretna životinjica – aktivna noću, penje se, zahvaljujući ljepilicama na pet prstiju, po svim zidovima. Ovi gušteri kao i ostali gušteri iz porodice gekona nemaju očne kapke. Mijenjaju boju u skladu s okolinom, a kada uđu u kuću postaju prozirni. U proljeće ženka položi desetak jaja u pijesak, mla-dunci koji se izlegu iz jaja odmah su sposobni za samosta-lan život. Zbog praznovjerja da je macaklin otrovan najveći mu je neprijatelj čovjek. Međutim, ovo je posve bezopasna i neobično korisna životinja jer se hrani komarcima, paucima, muhama i drugim insektima.

327

Мила Медиговић Стефановић

Tarantela je takođe i živahan narodni ples u 6/8 takta i muzička pratnja, naročito na Siciliji i u Kalabriji (nazvan po gradu Taranto ).

Usamljenost

„Usamljeni jahač“ u urbanom vokabularu je ličnost opčinjena osamom kao izvorom nadahnuća u solerskom pisanju nekog dela iz različitih oblasti; dok je „usamljeni strelac“ dosledni tragalac i vešt predator „ustalasanih barbika i inih hoćki“.

Usamljeni strelac „nije blizak samotniku (eremiti, anaroheti), budući da je on predan tihovanju i molitvama.“

U Velikoj Britaniji je otvoreno Ministarstvo usamljenosti. U

zapadnom svijetu, pa tako i u Srbiji, sve je više mladih ljudi anksiozno i depresivno, jer im fali stvarni kontakt koji su za-mijenili virtualnim. Bez dodira pogledom, zagrljaja u naručju i buđenja uz dijalog, čovjek je osiromašen i onda se odjednom nađe u godinama kada više ne može brzo hodati i bježati od samoga sebe.

Uverenja (potvrde, prepisi dokumenata) Celokupan život prožet je sakupljanjem dokumenata od trenutka rođenja (rodni list ili kršetenica) do konačnog izdisaja i dokaza o tome u formi umrlice-smrtovnice. Iz toga je izvesno sa smo neprekidno pred nekim šalterima, čekajući dokaze o postojanju (lična karta, pasoš i razna uverenja). Čekanje pred šalterima je prožeto nerviranjima i zato se unapred moramo „naoružati“

strpljenjem, kako bi bezbolnije prošli činovnički tretman naro-gušenih službenica. Obećali su nam da jednim klikom možemo dobiti traženi dokument, ali... „Priča Darka Mitrovića“ ( Danas, od 2. 03. 2019) je tragikomično zajednička svima nama.

328

Л е к с и к о н п о з н и

„Pijem hrpu lekova naiskap. Za pritisak, protiv anksiozno-sti, kardiopirin, antidepresiv i jedan probiotik, za svaki slučaj.

Sasvim redovna terapija jednog hipohondra. Neki ljudi drmnu rakiju, cirkulacije radi, ja očigledno nisam jedan od njih. Usput, listam vesti na telefonu, proždirem paštetu sa bajatim hlebom, sve to zalivam ostatkom jogurta od juče i pokušavam da budem u toku sa dnevnopolitičkim temama. Kakav multitasking!?

Deda raskomadao babu jer mu nije podgrejala sarmu! Advokat napadnut u kancelariji u centru Beograda! Nova pravila za sumo rvače – zabranjena brada, tetovaže! E, ovo je već nešto!

Ipak se ovo tiče svih nas u Srbiji. Premijerka! A evo je! Oce-nila da je stanje slobode medija u Srbiji bolje nego 2012. godine! Pa ovo su šokovi! Jednostavno ne možete da se ne složite sa njenom ekspertizom izvedenom na osnovu indoktrinacije glavnog poznavaoca prilika u medijima – Hiljadu mu brise-lskih pregovora! Naravno da mislim na njega! Kada sam već kod njega, gledam ga kako sav skrušen, sa pogledom šteneta avganistanskog hrta, priča kako smo ostavljeni na cedilu! Ne mogu! Zaista, ne mogu. Dobra vest u celoj priči je da sam pronašao Nemanjin izvod iz knjige rođenih u cipelarniku. Da, znam da je kod vas sve složeno i da uvek znate gde vam stoje bitni dokumenti! Nemanja je konačno digao dupe iz kreveta i sada se umiva. Spakovao sam sve što su tražili da ponesemo.

Obukao sam se, uzeo ključeve od kola i rekao mu da ga čekam dole ispred zgrade. Kroz zatvorena vrata kupatila, viknuo je da će da požuri.

Stigli smo baš knap. Bojažljivo sam kucnuo na vrata kan-celarije broj jedan. Ispred je bila gomila ljudi, kao da se dele predizborni paketići. Otvorio sam vrata i iste sekunde začuo

– Izađite napolje! Bićete prozvani!

Ali kako ću biti prozvan ako se pre toga ne prijavim? Upitao sam se onako u sebi. Ne želite da naljutite policijske službenice.

329

Мила Медиговић Стефановић

Privilegija izdavanja takvog dokumenta koji u Srbiji ima po-sebnu važnost još od vremena malog Jože, prepuštena je njima.

Ona ti treba i nakon života. Da bi glasao, naravno. To što si otišao kod Velikog Manitua, ne znači da ne možeš i ne treba da glasaš. Konačno smo došli na red. Nažalost nisam zapakovao šećer u kocki, dvesta grama kafe i bombonjeru. Bez toga se ne kreće u goste! – što bi rekla moja majka.

Nemanja je seo na drvenu stolicu, a ja sam stajao sa rukama spojenim u visini prepona. – Ko vadi ličnu kartu? – upitala nas je jedna od ukupno tri službenice sabijene u pet kvadrata. Nisam uspeo da joj se zahvalim na komplimentu. Zatražila je po-tvrdu iz škole kako bi Nemanja dokazao da je redovan učenik.

Izašli smo pognutih glava. Naravno da nam je nedostajao taj jedan papir. Džabe smo se tuširali i prali kosu. Sledeće nedelje moramo sve ispočetka.“

Vegani

Možda su se ljudi prvobitne zajednice hranili samo izdancima biljaka, dok se nisu ustremili na ribu i mesožderstvo. Savreme-nost je razlistala i nametnula nove navike u pogledu ishrane.

Veganstvo je postalo opsesija mladih devojaka i momaka.

Veganizam (Veganstvo) je etički pokret za ukidanje bilo kakve vrste eksploatacije životinja i njihovu upotrebu u ishrani, materijal za odevanje (koža, krzno), laboratorijsko testiranje ili zabavu (cirkusi, zološki vrtovi, reklamni spotovi, audiovizuelni mediji, itd.) U skladu s etikom koju zastupaju, vegani i veganke ne jedu meso, ribu, morske plodove, jaja, mleko mlečne proizvode, med niti nose stvari od krzna, vune, kostiju, kože, korala, bisera niti bilo kojih drugih materijala životinjskog porekla. Takođe ne upotrebljavaju proizvode te-stirane na životinjama.

330

Л е к с и к о н п о з н и

Postoji terminološka konfuzija između veganizma i vegete-rijanstva, a osnovna razlika je u tome što je veganizam etički stav (a ne način ishrane, niti način poboljšanja zdravlja), dok je vegetarijanizam isključivo način ishrane koji se obično pre-duzima radi poboljšanja zdravlja. Veganska ishrana takođe se može nazvati i striktna vegetarijanska ishrana, zato što isklju-

čuje bilo kakve proizvode životinjskog porekla, za razliku od vegetarijanske ishrane koja može uključivati mleko i mlečne proizvode, kao i med jaja (ovo-lakto vegetarijanstvo) ili čak i ribu i morske plodove (piscivegetarijanstvo). Veganizam je usko povezan sa aktivizmom i borbom za prava svih životinja.

Glavni razlozi za ovaj pokret jesu etički, ekološki i zdravstveni.

Vežbanja

Kako ljudi stare, aktivan način života postaje važniji nego ikada. Redovno vežbanje pružiće novu energiju, biće manje bolova i održaćete svoju nezavisnost. Vežbanje će vam pomoći u ublažavanju i smanjenju mnogih simptoma starenja. Jutarnje vežbanje, po deset laganih pomeranja ruku i nogu preporuke su na sajtu: http://licnitrener.rs/vezbe-za-starije-osobe-preko-50-godina. „Istraživanja su potvrdila da je vežbanje kod osoba koje imaju preko 50 godina vrlo bitno ukoliko se želi sačuvati vitalnost i svežina, održati snaga mišića, koordina-cija i ravnoteža. Godine ne mogu biti izgovor za nedostatak fizičke aktivnosti. Pravilno vežbanje pod nadzorom stručnog trenera će vam omogućiti da ojačate i budete spremni za nove napore. Osmišljen i stručno koncipiran program vežbanja za starije žene ili muškarce će vam omogućiti da početni mesec dana treninga budu prilagođeni vašem trenutnom zdrav-stvenom stanju i da u jednom prijatnom i laganom treningu shvatite koliko je vežbanje zdravo i neophodno za vaše telo 331

Мила Медиговић Стефановић

i organizam. Naravno, svako vežbanje će rezultirati i mnogo boljim raspoloženjem. Neće vam biti monotono jer će trenin-zi biti raznovrsni i naučićete dosta novih vežbi. Starije osobe moraju i treba da treniraju jer će na taj način ostati vitalne. Ne treba zaboraviti da se zdravlje u velikoj meri sadrži u mišićima, a ne samo u radu srca ili pluća. To znači da je pored kretanja neophodno i da aktivirate svaku mišićnu grupu pojedinačno.

Gubitak mišićne snage i mišićne mase su jedan od razloga staračkih bolesti. Muškarci i žene sa godinama gube u masi, a samim tim mišići postaju sporiji i podložniji povredama.

Vrlo je bitno da se naglasi da ako vaši zdravstveni rezultati omogućavaju nikada nije kasno da se krene sa programom treninga i fizičkih vežbi. Čak i da ste početnik u zajedničkom radu sa trenerom za vrlo kratko vreme osećaćete se snažnije i bolje.Uz nadzor, mogućnost da se povredite je dosta manja i strah koji imate u sebi da ćete nešto uraditi pogrešno će vrlo brzo nestati.“ VEŽBAJTE, BRE!

Viagra

Neprekidno nas zasipaju reklamama, a ponude „viagre“ su najčšće preko e-maila. Prodavci misle da u fazi staračkih trzaja treba seniore ponuditi nekim sredstvima kako bi se podstakle poslednje iskre pepeljastog života i ugašenih želja.

Smiješno je kad otvorite internetsku poštu, a u njoj pismo Brenda Viagra for her and him. Sildenafil citrat, je lek koji se koristi za tretiranje erektalne disfunkcije i pulmonalne arte-rijske hipertenzije i namijenjen je muškarcima. Ne znaju da ste žena, ne zanima ih, ili misle da imate nekog kome je to potrebno, a reklamirane prednosti su deo neumoljivih tr-

žišnih ponuda. Mail adrese su im na izvol’te, pa ko izdrži od prednosti novih izuma, proizvoda, lekova i pomoći koje vam, 332

Л е к с и к о н п о з н и

takođe, saopštavaju „umilni“ ženski glasovi preko fiksnih telefona. Moramo trpeti tranziconi period, iako je pogasio one fine sijalice naših mladalačkih vidika.

Vicevi

Na račun starijih sve više pošalica i viceva; u tom mnoštvu dominiraju oni o staračkoj zaboravnosti, pogubljenosti, nera-zumijevanju i generacijskim razlikama. Posle sprdanja sa „plavušama“, po pravilu muškog svjetonazora na red dođju starije žene. Primjeri su cinično duhoviti: ‒ Je li, sine, s gdje se gleda kilaža na ovoj tvojoj vagi? – pita baba unuka. – Silazi, baba, odmah, to nije vaga, to je moj tablet – odgovara unuk.

U beogradskom busu 26 (čuven po redovnosti i učestalosti polazaka, jer je linija prepuštena privatniku), oslušnem kako gospodin ogovara svoju suprugu: ‒ Moja žena je kao mala beba.

Spava, jede i ide u WC po nekoliko puta dnevno.

Ali ima i mnogo zloupotreba koje se tiču starijih usamlje-nica, koji su na prvi pogled „komični“. Sretnem ponekad vješte obmanjivače, jer mi se zbog godina obrate. Načini lakovjernog iskorišćavanja osmislili su prevaranati različitih fela; ponekad vas prate kolima rumunskih tablica, nudeći „blagotvorne jastu-ke za ispražnjene glave“. Toga ima i u susjednim državama. Kako izvještava hrvatski Večernji list: „članovi kriminalne skupine od ožujka do listopada prošle godine obilazili kvartove u Zadru i pomno birali žrtve starije životne dobi, slabijeg zdravstvenog stanja, oskudnijeg obrazovanja, lakovjernih i sličnih vrlina. Stu-pili su s njima u kontakt nudeći im razne usluge, ljubavne veze, brakove i slično, dovodili ih u stanje omamljenosti, opijenosti i zablude te iskorištavali bespomoćnost žrtvi kako bi ih brutalno varali i iskorišćavali.“

333

Мила Медиговић Стефановић

Zaštita životinja

U ruralno južnoj Belgiji Valeri Luik osnovala je „starački dom“

za životinje. Oko 150 životinja u skloništu „Les Petits Vieux“

(„Mali stari“) imaju neke zdravstvene probleme ili su napušte-ni, jer su njihovi vlasnici jednostavno prestari da bi se brinuli o njima, ostavljajući ih, najčešće, na ulici.

Napuštene životinje srećemo svakog dana, tu pored nas, a starački domovi su prepuni ostarelog sveta – nekadašnje „te-gleće marve“, čuvarkuće, krštene urbanom leksikom „penzosi“.

Možda će i kod nas otvoriti staračke domove za životinje, ali prvo treba sagraditi još takvih ustanova za seniore, uz prepo-ruku da budu dostupni ljudima koji imaju osrednja primanja ‒

profesorske ili penzije stečene radom u kulturnim ustanovama.

Zemlja porekla

Žargonski izraz „pod stare dane“ višestruko je zanimljiv. Podmladak bi neke aktivnosti prokomentarisao u stilu: kad imaš vremena obraćaš pažnju na sitnice kojima se užurbani mladi svet ne bavi ( dokon pop i prasiće krsti). Tražeći produžni kabl morala sam otići do pijace – tamo ima, pored poljoprivrednih proizvoda, garderobe i tehnike; svega i svačega. Pitam prodavca elektrorobe za produžni gajtan i on mi uredno pokaza proizvod.

Rekoh – neću kineski, prodavac stabilno alkoholisan odgovori

– gospođo, pogledajte, na zakačenom papiriću o poreklu nije označena Kina. Oznake dobro upakovanog kabla nisu pokazi-vale kinesko poreklo. Ali, ne lezi vraže, stignem kući, uključim kompjuter i na Googl-u potražim oznaku zemlje porekla, PRC

pokaza se da je gajtan ipak kineski.

Evo kako: Kineski proizvođači su prekinuli korišćenje oznake „made in China“ na odeći koju prodaju u Japanu, kako bi 334

Л е к с и к о н п о з н и

poboljšali prodaju, prenosi BBC. Ovaj potez je pokušaj da se prevaziđe predstava da je kineska trikotaža jadnog kvaliteta, piše portal Saut Čajna Morning post. Umesto toga, odeća je označena etiketom „made in PRC“, pri čemu je PRC skra-

ćeni naziv za Narodnu Republiku Kinu na engleskom jeziku (People’s Republic of China) i to zato što mnogi Japanci ne znaju šta znači ova skraćenica. Agencija za poslove japanskih potrošača navodi da uprkos tome što je termin izgubljen u prevodu, ništa neće sprečiti kineske kompanije da izmene svoje etikete. Kao odgovor na to, japanska industrija odeće planira da postavi nove etikete. „J Kvalitet“ natpis biće zakačen na odeću domaće proizvodnje, bar prema izveštaju agencije „Kjodo njuz“.

Očekuje se da će ovakav natpis ohrabriti Japance da troše više novca na „visoko-kvalitetne domaće proizvode“ radije nego da se odluče na kupovinu jefitnijih uvoznih artikala. (Preuzeto 6.

01. 2015. sa: https://www.srbijadanas.com/clanak/umesto-ki-ne-prc-kinezi-ukidaju-oznaku-made-china-06-01-2015) Zemljotresi

Tektonski poremećaji upisani su u mnoge seizmografe Balkana, Jugoslavije, Srbije i Crne Gore, a i danas onespokojavaju područja učestalih potresa. Dok smo ljetovali u porodičnoj kući u Petrovcu na Moru dogodio se skopski zemljotres 26. jula 1963.

godine. Makedonci su tog ljeta zakupili sobe širom Primorja.

Sve nas je ražalostilo zbog stradanja bliskih rođaka, prijatelja i naših gostiju iz Makedonije. Tada je u poginulo preko 1.000

ljudi, više od 3.000 povređeno, a između 120.000 i 200.000

ostalo bez svog doma. U potresu je uništeno između 75 i 80 %

građevina. Današnji simbol potresa je Stara železnička stanica u Skoplju. Sat je stao 26. jula 1963. u 5.17 sati; tu zgradu danas koristi Muzej grada Skoplja.

335

Мила Медиговић Стефановић

Ubrzo je usledila jedna od, do tada najvećih i najbržih, hu-manitarnih akcija. Na vest o zemljotresu, u pomoć su poslati vojnici JNA, ekipe lekara, vatrogasaca, radnika raznih preduzeća širom Jugoslavije. Pomogli su najpre obližnji a onda ostali gradovi, radni kolektivi, ustanove... Pomoć su upućivale radne organizacije, gradovi, opštine. Organizovana je omladinska radna akcija za obnovu Skoplja. Godinama je u SFRJ izdvajano oko 15 odsto nacionalnog dohotka za obnovu Skoplja.

Banjalučki zemljotres, katastrofalnih razmera 6,6 stepeni Rihterove skale dogodio se šest godina posle – 27. oktobar 1969. u devet sati i 11 minuta, zabrinuo nas je zbog muževljeve familije, a i ostalih ljudi. Za samo nekoliko sekundi Banjaluka je sravnjena sa zemljom. Poginulo je 15 Banjalučana, povređe-no je 1.117, dok je materijalna šteta bila ogromna.

Deset godina kasnije snažan zemljotres pogodio je primor-ski deo Crne Gore. Epicentar razornog zemljotresa (15. aprila 1979. godine u šest sati i 11 minuta) bio je u Jadranskom moru, između Ulcinja i Bara, na udaljenosti od 15 km od obale. Život je izgubila 101 osoba u Crnoj Gori i 35 u Albaniji. Stradali su gradovi: Ulcinj, Bar, Petrovac, Budva, Tivat, Kotor, Risan i Herceg Novi, a razoreno je 250 naselja. Uništena je privreda, turistička infrastruktura većina hotelskih hotelskih kapaciteta, oštećeni su i mnogi objekati: zdravstveni, školski i socijalne i dječije zaštite.

Živela sam tada u centru Kragujevcu na 13. spratu solitera pored Hotela „Kragujevac“. Zatreslo se u ranim jutarnjim sati-ma. Osetljiva na tektonske poremećaje i upoznata sa pratećim nagoveštajima zemljotresa, zaključila sam da je epicentar daleko, jer nije bilo zemljotresnog huka – ne sluteći da je u pitanju crnogorsko Primorje. Uskoro su TV vesti obelodanile trage-diju, odmah sam pohitala u zavičaj – Petrovac na Moru, gde su mi živeli roditelji. Prizori srušenog gradića su me rastužili, 336

Л е к с и к о н п о з н и

naša kuća je bila oštećena, ali ne kao one stare kamene kuće pri obali. Ubrzo su moji roditelji pošli sa mnom u Kragujevac.

Naravno, nikada neću zaboraviti nevoljne tatine reakcije da ga vodim u stan na 13. spratu.

Iz tog užasa potreslo me nepotrebno rušenje neznatno ošte-

ćenog Hotela „Oliva“ ‒ nalik parabrodu koji je uplovio u masli-njak. Za arhitektonsko rešenje autor Vladimir Plamenac dobio je Borbinu nagradu. Danas se devastiraju tekovine divne arhitekture ‒ „Oliva“ ima nekoliko prerađenih depadans objekata, a novi alavi mešetari zidaju hotele koje nikada neće završiti.

Vladimir Vlado Plamenac je projektovao i našu porodičnu kuću u Petrovcu i zbog toga ga neću nikada zaboraviti. Arhitekta Vladislav Vlado Plamenac u devetogodišnjem sudskom procesu još ne uspijeva da naplati povredu svojih autorskih prava u slučaju potpuno uništenog hotela „Avala“ u Budvi. Za, sada devastirani, hotelski kompleks „Avala‒Mogren“ Plamenac je 1985. dobio najznačajnije crnogorsko priznanje 13. julsku nagradu.

Zoran Radmilović

Prvi put sam legendu našeg glumišta videla na Danima komedije 1972. godine u Svetozarevu. Dani komedije ustanovljeni su Odlukom SO Svetozarevo decembra 1971. kao podsećanje na Nušićevog junaka Jovanču Micića i održavaju se od 1972. svake godine. Iako sam u to vreme dojila višemesečnu bebu – mog sina Branka, nisam mogla da odolim izazovu gledanja tada čuvene pozorišne predstave „Kralj Ibi“ koja se i danas vrednuje najfinijim umetničkim aršinima.

Ovaj komad Alfreda Žarija u režiji Ljubomira Draškića pre-mijerno je prikazan 27. aprila 1964. godine na prvoj sceni Ateljea u zgradi Borbe. Poslednja, 205. predstava odigrana je 7. jula 1978.

337

Мила Медиговић Стефановић

u Karakasu, gde je Atelje 212 gostovao na tamošnjem Teatru nacija. TV snimak „Kralja Ibija“ poseduje danas snagu dokumenta i predstavlja dragocen arhivski materijal. Bila je to jedna od onih predstava koje su imale izuzetno dug scenski život i odanu publiku, tako da se govorilo i o Klubu ibijevaca. Uloge su delili: Zoran Radmilović (tata Ibi), Maja Čučković (mama Ibi), Milutin But-ković (Bordur), Tatjana Beljakova (kraljica Rozamunda), Nikola Milić (kralj Venceslav), Petar Kralj (Žiron), Boro Stjepanović (Pil), Taško Načić (Kotis), Zoran Ratković (Bugrelas); u ostalim ulogama Božidar Pavićević, Dejan Čavić, Aleksandar Gruden i Nikola Milić. Obožavanje predstave izjednačavalo se sa obožavanjem nosioca glavnog lika, glumca Zorana Radmilovića ‒ pisala je Olga Božičković oktobra 1980. povodom jedne od TV repriza predstave.

Zoran Radmilović (rođen u Zaječaru 11. maja 1933. a pre-minuo 21. jula 1985. u Beogradu), odigrao je neke od najupe-

čatljivijih uloga u istoriji pozorišta i u okvirima jugoslovenske kinematografije. Njegova najpoznatija uloga bila je u pozorišnoj predstavi Radovan III, po kojoj je dobio titulu Kralja humora i improvizacije. Iza sebe ostavio je brojne uloge na filmu, serijama, pozorištu i televiziji. Dobitnik je: „Sterijine nagrade“ 1964.

godine, dve „Statuete Ćurana“ na Danima komedije (1973. i 1975), „Zlatne arene“ u Puli 1975, Oktobarske nagrade grada Beograda i nagrade „Dobričin prsten“ 1983. U njegovu čast od 1988. godine dodeljuje se Nagrada „Zoran Radmilović“ u okviru Sterijinog pozorja u Novom Sadu, a od 1991. godine i nagrad „Zoranov brk“ na manifestaciji Dani Zorana Radmilovića u Zaječaru.

Mira Banjac ga pamti kao glumca nezgodne naravi. „Zoran Radmilović! Privatno baš i nije bio neki veseljak. Introvertan čovek. Ogroman, začuđujući talenat, za kojim jednostavno, sle-po ideš. Poklonio mi je knjigu, svoju monografiju, sa posvetom 338

Л е к с и к о н п о з н и

na francuskom, i rekao da je ne pročitam dok je on živ. Francuski ne znam, nisam je prevela ni do danas, a mislim da i neću“

‒ rekla je ranije za Vreme Mira Banjac. (Preuzeto 2. juna 2019.

sa: https://www.espreso.rs).

Zvezde

„Ukoliko je nebo vedro, smrt se može videti svake noći. Dovoljno je podići pogled. Svetlost ugaslih zvezda prešla je ga-laksiju. Daleke zvezde, već milenijumima iščezle, uporno nas sa svoda podsećaju na sebe. Dešava mi se da telefoniram nekome ko je upravo sahranjen i da čujem njegov glas, netaknut, na njegovoj govornoj pošti. To izaziva paradoksalno osećanje.

Nakon koliko vremena svetlost zgasne kad zvezda iščezne? Koliko nedelja treba telefonskoj kompaniji da obriše elektronsku sekretaricu leša? Između umiranja i izumiranja postoji međuprostor: zvezde su dokaz da možemo nastaviti da sijamo nakon smrti. Kad prođe ovaj light gap, neizbežno stiže trenutak kada blesak nestalog sunca tinja kao plamen sveće koja samo što se ne ugasi. Zračak okleva, zvezda se umara, sekretarica ćuti, plamen drhti. Ako pažljivo posmatramo smrt, vidimo da odsutne zvezde trepere tek nešto slabije od svih sunaca. Njegov oreol slabi, njihovo svetlucanje bledi. Mrtva zvezda počinje da nami-guje, kao da nam šalje SOS poruku... I dalje se drži.“ (Frederik Begbede, Život bez kraja, Beograd: Booka, 2018, 13).

Žene

Prvo je bio matrijarhat, a tek kasnije patrijarhat. Primitivne zajednice uvažavale su kult žene više od savremenih društava.

Matrijarhat se razlikuje od matrilenearnosti gde potomstvo identifikuje svoje poreklo po majci i gde se šire porodice i 339

Мила Медиговић Стефановић

plemenski savezi stvaraju po ženskim linijama. Takav primer nalazimo u jevrejskim zajednicama gde se osoba kojoj je majka Jevrejka smatra autentičnim, jer se prenosi s majke na dete.

Matrijarhat se razlikuje od termina koji se koristi za društva gde je autoritet majke važan u porodičnim odnosima, tj. matri-lokaliteta kada se suprug priključuje domaćinstvu svoje supruge. Drigi naziv za takvu kombinaciju je domazetstvo. Kad ko prelazi kao domazet u drugu kuću, on obično prima „kućansku slavu“, slavu kuće u koju je ušao, odnosno tastovu.

Ove etnografske detalje prošlosti potiskujemo zarad sva-kodnevice u kojoj sve više žena pati, strada i o tome, najčešće, ćuti. Otvorene su „sigurne kuće“, nova privremena utočišta –

dok se nasilnici ne smire. A potom, mnoge žene–žrtve vrate se partnerima–tlačiteljima. Taj ženski mazohizam je psihološki objašnjiv. Upozorenje žrtvama stiže iz bogatog resursa „neve-rovatnih“ poruka spasa, jednu od njih žene mogu pronaći na omotu ženskih uložaka (Feel fine – proizvedeno u Srbiji)) za

„one dane“. Poruka Autonomnog ženskog centra glasi „Pomoć postoji, SOS telefon za žrtve nasilja je 011 266 2222“. Dovitljivi markentiški potez proizvođača uložaka, a njih smo se nagledali

„terorisani“ dugotrajnim reklamama usred ozbiljnih i zabav-nih programa.

Žirafa

Prozori i žirafe su moje omiljene tačke zaustavljenog pogleda.

Oba vidokruga najbolje je protkao Peter Zilahi u svom leksi-konu-slovarici Poslednji prozor žirafa. Kao deca smo voleli da crtamo žirafe, valjda je njih bilo najlakše nacrtati, kad postadoh baka suočih se sa mnogim slikovnicama, crtankama i dečijim knjigama, gde je dominirala ova simpatična afrička životinja.

„Žirafa je najviša životinja, sa ispruženim jezikom može da 340

Л е к с и к о н п о з н и

dosegne i šest metara. Stojeći spava, stojeći se porađa i stojeći se rađa. Njeno latinsko ime kamiloleopar (Giraffa camelopar-dalis), sparuje pegavu mačku sa pustinjskom lađom, frojdovski lapsus jednog islandskog keninga. Kamilopanter, kao divlji iz-danak evropskog racionalizma. Žirafa, ako je u formi, superior-no se oslobađa protivnika, ume i lava da ritne tako da mu prođe volja od nasrtaja. Mužjaci se bore za ženke koristeći svoje glave kao topuzine, a hrane se, što je manje gustiozan prizor, koristeći kao laso četrdesetak santimetara dugačke jezike, brsteći lišće akacija. Žirafa je biljojed mirne naravi, u ropstvu dostiže i hristovske godine.“ Žao mi je što je u gradu moje mladosti jedan od neomiljenih čelnika postao poznat po ZOO- vrtu i toj divnoj životinji.

341

Биобиблиографија

Миле Медиговић Стефановић

Мила Медиговић Стефановић

рођена је у Титограду 1948, гдје

је матурирала у тамошњој гим-

назији. Основне студије заврши-

ла је на Филолошком факултету

(Група за југословенску и општу

књижевност) у Београду, а пост-

дипломске студије на Филозоф-

ском факултету у Новом Саду.

Тема магистарског рада била

је Женско писмо у сватовским

песмама Паштровског приморја.

Докторирала је на Филолошком

факултету у Београду, на Кате-

дри за библиотекарство и информатику, тезом Историја

Народне библиотеке у Крагујевцу од оснивања до 2000. го-

дине. Бави се књижевном критиком, есејистиком и

културном историографијом. Аутор је неколико мо-

нографија и великог броја научних и стручних текстова

из књижевности, библиотекарства и културне историје.

Од монографија издвајају се: Невеста у свадбеном кругу

(1995) и Народна библиотека у Крагујевцу (1866–2004) 343

Мила Медиговић Стефановић

(објављена 2005), Јагодинско библиотекарство 1851–2011

у издању Народне библиотеке „Радислав Никчевић“ у Ја-

години (2011), Урамљена љетовања: прилог туристичкој

историји Паштровића – монографија и изложба (2013), Бршљан уз кућу (2014). Заједно са академиком Радомиром

В. Ивановићем приредила је књигу Михаила

Лалића Међуратно књижевно стваралаштво: проза, поезија и критика (1935–1941) поводом 100 година од

рођења Михаила Лалића (2014). У 2016. обављене су јој

двије књиге Невјеста у свадбеном кругу (друго прeрађено

ијекавизирано издање) и књига женских есеја и приказа

Сањиви свет од месечине (2016). Коаутор је књиге Култур-

на баштина Паштровића (2018). Била је уредник, при-

ређивач и рецензент више издања. Покренула је неколико

периодичних публикација у Крагујевцу: Крагујевачко чи-

талиште, Билтен Завода за унапређивање васпитања и

образовања региона Шумадије и Поморавља и лист Aetas nostra Друге крагујевачке гимназије. Била је сарадник

Центра за научна истраживања САНУ и Универзитета у

Крагујевцу у оквиру теме Културни и књижевни живот

Крагујевца и као координатор учествовала у пројекту

Завичајна библиографија Крагујевца. Аутор је и истражи-

вач дугогодишњег пројекта Музичка историја Крагујевца

(1818–2018).

Приредила је неколико изложби у коауторству и само-

стално, међу њима су: заједничка изложба и каталог Од

Читалишта до савремене библиотеке (1996), Библиотека

кућа векова (2006) у Народној библиотеци у Крагујевцу и

Народној библиотеци Србије; изложба музичких плаката

и каталог Концертни кодови Крагујевца (2007) у Народној

библиотеци у Крагујевцу, као сегмент пројекта Музичка

историја Крагујевца; изложба Трагом Корака поводом 40.

344

Л е к с и к о н п о з н и

година крагујевачког часописа Кораци (2006) у Народној

библиотеци у Крагујевцу и изложба Лицеум Књажества

Србског (1838–1841) поводом тридесетогодишњице Уни-

верзитета у Крагујевцу. Изложба и каталог о Стефану М.

Љубиши Љубишина писма у „Црвеној комуни“ у Петров-

цу, Универзитетској библиотеци „Светозар Марковић“ у

Београду и ЈУСД Музеји, галерија и библиотека у Будви

(2011 – 2012). Изложба Свадбени споменар постављена

је као пратећа манифестација промоције другог издања

књиге Невјеста у свадбеном кругу у Етнографском му-

зеју у Београду маја 2016; у Котору и Петровцу на Мору

(изложба и књига) представљени су 2017. У припреми за

објављивање у 2020. години су књиге: Позни лексикон, Му-

зичка историја Крагујевца (1818–2018) и Пјесме и поеме у

првој фази стварања Михаила Лалића. Живи, истражује и

пише у Београду.

345

Preporuka

Dvostruki leksikon Mile Medigović Stefanović, ћирилични (с

„картографијом туђих и сопственог идентитета у фикцији

и стварности“) i latinični (s „tužnim i setnim prisećanjima u otimanju od zaborava“) u neku ruke je autorkin rečnik života, koji je živela i koji živi, i koji ju je okruživao i koji je okružuje, s mnoštvom likova, susreta, uvida, knjiga, raznovrsnih izvora...

Od sećanja, istorijskih, antropoloških, etnoloških i srodnih zapisa do osobenih priča, s toliko poezije u sebi, sazdala je svoje krunsko delo. To je takoreći njen književni testament koji svedoči koliko o ličnim iskustvima toliko i o njenom izuzetnom senzibilitetu za minule i sadašnje trenutke, kao i za ljude bliske i daleke. Dočarava nam jedan svet, u fragmentima, poput mo-zaika, s ljubavlju koja je odlikuje. Da, to je mozaik kroz koji se prelama životno znanje, podjednako emotivno i intelektualno.

I na mnogim mestima ćemo osetiti nehotičnu bliskost s njegovim odrednicama.

Jovica Aćin

347

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-736-28-6

COBISS.CG-ID 12970500