Сабрана дјела Стефана Митрова Љубише

Књига 1

Бој на Вису

Преводи

Огледи

Издавачи

ЈУ Народнa библиотека Будве

Ободско слово, Подгорица

Штампар Макарије, Београд

2022.

Стефан Митров Љубиша

БОЈ НA ВИСУ

ПРЕВОДИ

ОГЛЕДИ

Будва, 2022.

БОЈ HA ВИСУ

Спјевао

Стјепан Митров Љубиша

Преузвишеному господину баруну

ФРАНУ ФИЛИПОВИЋУ

од Филипсберга,

витезу аустријскога Леополдова реда,

командеру кр. баварских и саксонских

редовах итд., ц. к. тајноме савјетнику, подмаршалу, заповједнику и намјеснику далматинскоме

из домољубја и почитања посвећује

С. Љ.

Загреб, 1866.

Умјесто предговора

Од обликовања народног говора и

живота у приповијестима и причањима

Стефана Митрова Љубише до замисли

народног романа

„Ја знам да ви мене не трпите,

јер сам Срб народношћу,

а православан вјером.“

Стефан Митров Љубиша

(Обраћање Далматинском сабору

јануара 1877. када је без икакве

правне основе из њега избачен)

Чему ново издање сабраних дела Стефана

Митрова Љубише и овај предпоговор?

Зашто је Стефан Митров Љубиша, и као писац

и као историјска личност која је обележила читаво

једно доба, важан и данас? Да ли његова дела

данас читамо пре свега као споменике књижевне

историје, или су она важан оријентир и у нашем

времену? Шта после искуства модернизма и

трансформације типа културе значи Љубишина

проза, каква је поука његовог заступања народне

имагинације у књижевном стваралаштву и

народног интереса у друштвенополитичком

ангажману? Одговори на оваква питања умногоме

доприносе да се боље разуме и успешније сагледа

шта треба да имају, и шта треба да сачувају, народи

који нису бројни, ако желе да трају и да са велике

5

мапе света не нестане њихов траг. Њима су потребна пре свега велика и вредна дела која учвршћују

облик саморазумевања, оно што људе повезује и

чини заједницом. Најбољи пут нестајања једне

заједнице води кроз то да она изгуби способност

да самој себи и другима представи себе и своју

историју. Драстичан пример пропадања је то што се

недавно дешавало када су под сталним притиском

власти људи ноћу, кришом, мењали оно што пише

на гробовима њихових предака. Да је сваки човек

у таквом мраку чуо у себи глас Његоша, Љубише и

Марка Миљанова, боља би му се памет разбудила.

Уместо тога, било је све више зла и омразе на свакога

ко се није по ноћи шуњао да уклеше нове записе на

старим споменицима. Политички симбол таквог

времена је излагање скулптура трансформерса у

Подгорици. У тим металним склепотинама верно

су пресликане ментална структура и политичка

воља које су обликовале епоху. Право је сваког

грађанина да у своју личну карту упише што га је

воља, мада није нормално да му у двадесет првом

веку од тога шта упише зависе посао и положај у

друштву, па и цео живот. Право је свакога човека и

да буде оно што јесте, и заједнице да траје онаква

каква је кроз историју обликована.

У духовноисторијском амбијенту у којем се и

даље налазимо, иако би било добро да је заувек остао

за нама, поглед на Стефана Митрова Љубишу (Будва

1824 ‒ Беч 1878) нужно постаје још нешто осим

сусрета са великим писцем и његовим књижевним

6

делом, са политичким борцем, народним трибуном и укупним легатом једног изузетног ствараоца и

човека. Љубиша је за живота био облаган и намучен

тако и толико да би лако разумео и ову данашњу

пометњу ума, духа, добрих обичаја и основног

људског реда, у који спада и то да знаш ко си и шта

си. На грађење такве духовноисторијске пометње и

њене последице никада не би пристао овај Србин

који је Црногорац, Јужни Словен, предјугословен, приморац, Далматинац, Медитеранац, овај човек од угледа, чојства и пера, толеранције и ширине, способан да се обрадује аустријском тријумфу иако је живот посветио критици туђе власти, способан

да се деценијама спори и са православним

епископом, чврст у својим убеђењима и неспреман

да их мења да би се додворио власти, човек знања

и дубине разумевања, човек светске ширине и

посвећености свом народу, господин којем усред

Беча у души одјекују Црна Гора, њен живот и облици

постојања, језик и сваки дамар историјске среће и

несреће. Стефан Митров Љубиша имао је ширину

и интегралност која обухвата све ситне разлике и

знао да онај ко се одрекне себе и својега нема шта

да тражи нигде, а туђи слуга може се свугде бити, чиме се још нико у историји човечанства није узвисио.

Уз све образовање и богато искуство политичког и друштвеног ангажовања, овај полиглота, и по много чему светски човек, подигао је споменик народном говору и животу народа који

7

се књижевним вредностима узносе до античког јединства естетског, историјског и етичког. Љубиша

је главна своја дела обликовао док је Беч био

потресен поразом 1866. и крахом берзе 1873. године, а одушевљен музиком и комичним приказањем слепог миша ‒ Штраусовом оперетом Фледермаус

из 1874. године. Штраусова опера и њен успех нека

су врста симбола тог времена и траг потребе за

опуштањем после више друштвених потреса. Две

деценије ране декаденције и предмодернизма

у Бечу назваће Брох весела апокалипса и доба

вредносне празнине, доба испражњено од

вредности (Wertevakuum). Како би му се до краја

наругао, назвао га је и епохом печених пилића

(Backhendlzeit). Последњи траг тих пилића могао

се сто година касније још наћи у популарном

„Винервалд“ ланцу брзе хране у којем се под именом

„Бечке шуме“ могла јести одлична похована

пилетина без икакве референце на Диогенов суров

дијалог са Платоновом дефиницијом човека као

пилета без перја. Пре него што се скроз насмејемо

епоси, међутим, није рђаво узети у обзир да

је она политички обележена либерализмом и

урбанистички одређена обликовањем чувених

бечких рингова, урбаних прстенова који су

променили структуру градског језгра. Само је

Париз, који се мењао по вољи Наполеона Трећег и

визији барона Османа, пролазио у том часу кроз

веће промене од Беча. Ново лице Беча развија се

на местима на којима су некада били бедеми који

8

су заустављали турске најезде. Упркос поразима у ратовима са Италијом и Пруском, и нагодбом

са Мађарском која је последњи покушај да се

одржи империја, време Турака и опсада Беча

толико је далеко да су се бедеми могли рушити

и на њиховом месту дизати опере, музеји и нова

зграда парламента у коју Љубиша, због преране

смрти, неће ући као народни посланик. Он је

своју политичку мисију и посланички мандат

вршио у старој згради парламента. Премда ни

као истакнути посланик није имао моћ да измени

ствари, у парламенту је ипак могао да представи

становиште Народне странке, потребе потлаченог

словенског живља и свог народа.

Слика Беча остала би непотпуна уколико

се не каже како се у то исто време у Бечу окупио

Переншторферов кружок у којем је Ниче добио

своје прве посвећене читаоце. Један од познијих

његових чланова био је Густав Малер, композитор

сасвим другачији од Штрауса, за којег је речено

да је у једном тренутку његов поглед на свет

био у потпуности ничеански, иако је можда

утицај Шопенхауера на њега био још темељнији.

Ничеово Рођење трагедије из духа музике (1872) и О користи и штети историје за живот (1874) у Бечу су читани док се раном Ничеу углавном подсмехивало. Двадесет година касније, другде се

и даље писало да би у свакој школи Ниче морао

да буде отеран у магарећу клупу. Читање Ничеа у

Бечу је магистрално отварало пут ка модернитету.

9

Бечка уметност и књижевност кренуле су ка крају века, декаденцији и бечкој модерни, док су задаци

нашег писца далеко од родног тла били сасвим

другачији.

Наравно, остаје жал што нико наш није био

ни близу бечког кружока у којем се проучавао

Ниче. Тумача може да копка мисао шта ли се из

таквог сусрета, да је до њега дошло, можда могло

изродити. У некој другој прилици, вредело би

испитати могућност да се Његошев однос према

античкој трагедији и улози хора у њој ‒ Његошево

коло је јединствен допринос светској књижевности

‒ контрастно упореди са Малеровим музичким

преобликовањем Ничеовог виђења трагедије. То

би назначило однос врхунца српске књижевне

имагинације и онога што се припрема током друге

половине деветнаестог века. Усредсређена песма

хора као глас Његошевог кола, и разиграност

дионизијске игре као Панов плес који Малер уноси

у трагичку структуру, два су домена интерпретације

велике античке традиције. Аполонијско сазнање

(историје) и дионизијска оргија (весеља и смрти) бацају сасвим другачије светло на раскол суза и смеха који је обележио крај Његошевог драмског

спева и трагичког епа: ту се види нешто више

од сваког политичког програма и елементарног

разумевања истраге. Из перспективе Ничеовог

тумачења трагедије другачије се разуме однос

жалобних суза и, можда помамног, смеха на

свршетку Горског вијенца. То отвара могућност бољег 10

тумачења двојства епског и трагичког и прилика је да се у тумачењу досегне херменеутички распон

од раног Ничеа до раног Бенјамина, од рођења

трагедије до сврхе жалобне игре. Постоји, једном

речју, и другачији пут у модерност од бечког, онај

који у нашој историји књижевности и културе иде

преко Његоша. Могло би се рећи да је Беч умео да

чита Ничеа, не и Његоша који је четврт века пре

Рођења трагедије својим делом објављеним у Бечу

поставио радикално питање античке драме и улоге

хора у њој.

У Његошу су највиши књижевни израз и

најчвршћи ослонац народне имагинације који

одређују целу епоху, али и више од тога. Осим у

Вуку и народној књижевности, српска књижевност

могла је у Европи заблистати и у Доситеју и његовом

хибридном предроману написаном уместо житија.

То, међутим, још није препознато и схваћено ни

утолико да Живот и прикљученија обухвата и

текст басни које долазе после првог дела Живота

и прикљученија, што следи из првог издања које је без оправдања занемарено у историји издавања

Доситејевог дела. У остварењима Доситеја, Вука

и Његоша српска књижевност није само била

на хоризонту светске књижевности, већ му је и

битно доприносила. Стефан Митров Љубиша не

досеже до тога да буде допринос историји светске

књижевности какав су дали ови велики писци, али постоји једна скривена могућности да се у његовом делу уз вредности ауторског обликовања

11

народног говора и живота види и наговештај једног немогућег књижевног облика, народног романа.

Његово прозно дело, чији је даљи развој осујетила

изненадна смрт, има веома важно место у историји

српске књижевности.

Стефан Митров Љубиша је у Бечу био на

великом трагу Његоша и Вука ‒ а на основу

положаја басни у Животу и прикљученијама у

некој мери и Доситеја, иако се то много мање

види и нема исти значај. Љубиша је умео да нађе

облике приповијести и причања ( Приповијести црногорске и приморске, Дубровник 1875; Причања Вука Дојчевића, Беч 1877/1878) који нама значе

много више но наговештаји бечке декаденције.

Љубиша није ослоњен на бечки недостатак свих

вредности, него на недавну прошлост и предања

из ранијих векова, на историјску мудрост опстанка, тегобног живота, очувања слободе и борбе за њу, на смисао обичаја и поука које у човеку буде снажан

морални осећај, сналажљивост и истрајност. Пре

него што модернизам постане нужан, требало је

наћи ауторски прозни израз те и такве традиције.

Стефан Митров Љубиша је открио како књижевник

може бити ‒ народни писац. Тако је „с муком

ступио на оригиналност“, како стоји у Животопису

(Беч, 1878) написаном као аутобиографија која

се прометнула у тестамент. Његова оригиналност

није везана за савременост Европе, већ за

аутентичност народног живота и говора који он не

имитира него ре/креира, поново ствара. То је, на

12

свој начин, конгенијално. У историји књижевности и културе Љубиша је нашао могућност да аутор и

ауторска књижевност задрже епохалну моћ усмене

књижевности и у новој епохи у којој се њен положај

нужно мења. Он тако довршава Вуково доба, са

њим су народни говор и народни живот могли у

хијерархији дискурса још једном да књижевно

блесну. Као што звезда пре него што згасне

достигне највећи сјај, ако ова слика посуђена из

космологије није претерана, или као што истина

читаве епохе допушта да блесне истина дискурса, како би се гледајући ка Фукоу могло додати. Са нешто слободе у тумачењу, уз поштовање све

условности једне тако јаке оцене, могло би се рећи

како је са Љубишом у књижевности учињен онај

корак којим се заокружује и довршава однос који

је раније постојао између Вука и Филипа Вишњића

или Тешана Подруговића, и на оно тло на којем

је царовала народна књижевност ступа фигура

прозног писца. Фигура ствараоца већ је са Његошем

била ту, није нимало случајно да су његови стихови

ушли у народ као да су и сами ту настали. Љубиша

није досегао Његоша, оцена да би он био „Његош у

прози“ је претерана, али је он у историји културе

и књижевности оставио значајно дело и вредно

поетичко постигнуће. Књижевноисторијски је

значајно и то да је Љубиша дао прве коментаре

Горског вијенца, писане за латинично издање

из 1868. године које је приредио. Неки од тих

коментара су опстали до данас, и без обзира на то

13

што су били критиковани и кориговани већ две године касније, заправо су део Љубишиног опуса

и биће, када то прилика дозволи, уврштени у неко

ново издање његових сабраних дела. Позивајући

се на Његоша и Вука и стављајући њихове цитате

као мото сопственог рада, Љубиша је оставио јасан

аутопоетички траг и одредио примарни поетички

контекст свога дела.

У прози Стефана Митрова Љубише, књижевноисторијски затеченој између Вукових српских народних приповедака и европског реализма, поетички су се стопили књижевна фикција и сведочанства народног говора и живота.

Прошлост и садашњост црногорска и приморска су

измаштане да би биле посведочене, што је између

Задра и Беча, од приповијести до причања, постало епохално књижевно достигнуће. Како се више није

могло епски опевати, што је Љубиша покушао

славећи победу аустријске морнарице у Боју на

Вису (Загреб, 1866), морао се наћи другачији, нови књижевни израз. Победа у којој је аустријска морнарица поред острва Вис потукла италијанску

флоту, у Љубишиним разборитим погледима на

историју и околности је у суштини била тријумф

мањег зла. Он му се песничким изразом у покушају

епског певања обрадовао до мере велике епске

похвале, што је много више од реторичке лаудације.

Љубиша је током свог политичког живота и делања

видео да би Далмација, Бока и Будва враћене у

латинско, италијанско окриље биле у још горем

14

положају него под аустријском управом. За то има много разлога, али довољан је и тај што би нова, осокољена Италија која се уједињује наследила традиције Венеције и ослонила се на италијанско

становништво које, иако мањина у Далмацији, државну власт чини сасвим другачијом од потпуно туђинске аустријске управе. Чак и да је био вештији

у стиху, овакав догађај, судар двеју флота код

Виса, није могао имати, ни у стиху стећи, доличну

епску снагу. (Судбина ће се постарати да Љубишу

врати овој линији политичког резоновања десет

година касније када је опасност лежала у томе да

Бока и Будва, уколико би се ујединиле Далмација

и Хрватска, потпадну под власт Мађарске која

је Аустроугарском нагодбом већ стекла право

да управља Хрватском. Љубиша се због овога

нашао усамљен и без правног основа је изгнан из

Далматинског сабора којем је тако дуго и успешно

председавао. Тада ће против њега гласати и српски

посланици, што лепо показује колико је политика

и у другим временима била далеко и од памети и

од принципа.)

И без унутрашњег недостатка песничке

снаге, и без спољног недостатка у самом поводу, епско певање, па и Бој на Вису, већ је било ствар књижевне прошлости. После Његоша више се није

могло опевати епске догађаје, књижевности су

после Бајрона и Љермонтова, Манфреда и Демона, били потребни Лотреамон ( Малдоророва певања, 1868) и Рембо ( Сезона у паклу, 1873). Епски израз 15

тада више није могао да постигне ни велики Виктор Иго. Сасвим је другачије стање књижевности у нас

тада, али није згорег имати на уму шта се дешавало

у европској књижевности тих година, иако је све

ово толико далеко од Љубише колико само може

бити. Љубиша се, међутим, сам понешто разабрао

у историјској поетици па је са разлогом, мислећи

на епску поезију, могао рећи „но ја мним, да је

већ дошло вријеме да се с том првобитношћу

опростимо, јер она тежи да нас остарјеле у повојама

држи“. У тим речима није тешко препознати

довољно развијену свест о историји књижевности

коју је већ показао говорећи о разлици класицизма

и „шљедбеника романтичне школе“ који морају

надвладати.

Љубишино поетичко лукавство и мајсторство

види се у поднасловима и приповијести и причања где стоји како је он „скупио и сложио“, иако се није

на томе остало. Љубиша налази облик књижевног

стварања који је везан за народну књижевност, као да је и сам нешто скупио и сложио, а учинио је нешто друго ‒ створио. Он се зато аутентичношћу и

снагом имагинације издваја од свих оних који су

народну књижевност напросто опонашали. Његова

проза није имитација већ ново стварање народног

приповедања. Ауторском прозом овладала је

изразита стваралачка личност, књижевник који је

таквим стварањем обележио читаву једну епоху.

Управо у мери ове аутентичности и захваљујући њој, Љубишина књижевност није књижевноисторијски 16

анахронизам. Љубишина проза је у двојствености сакупио и сложио/ створио заправо савременија сама од себе. Она, међутим, до краја испуњава

могућност таквог писања и самим тим овим

путем задуго нема куд даље ићи. Српски писци

друге половине деветнаестог века морали су наћи

другачије путеве, о чему ће још бити речи. Љубиша

је спона у којој прозни израз у лику савремености

досеже до прошлости какву иначе не би имао и

поетички не би могао да обезбеди.

Познати германиста Зденко Шкреб, којег

писац овог предпоговора памти на посебно леп

начин, у постхумно објављеном тексту изнео је

далекосежну мисао о томе како је Андрић у Европи

имао толико успеха јер јој је, уз све изванредне

уметничке квалитете приповедања представио

човека средњег века као савременика. Треба да

сачувамо не само успомену на старе професоре

него да повремено размотримо нека од њихових

најбољих сазнања. Шкребово тумачење на први

поглед нема неку посебну теоријску драж, али

може да подстакне размишљање о природи сусрета

са прошлошћу. Шкреб у исти мах хоће хрватској

култури нешто да каже о разлици Андрића и

Крлеже. Посебан квалитет Љубишине прозе могао

би да буде, ако се овако протумачи, што је старе

форме народног приповедања представио као

савремени књижевни израз. Љубиша, дакле, није

заостао у прошлости већ се, парадоксално, нашао у

главном књижевноисторијском току, он долази на

17

крају једне културноисторијске формације у којој је била жива и доминантна народна традиција.

Четврт века касније, када је велики српски песник

Јован Јовановић Змај настојао да обнови певање

на народну па под старост пише Девесиље, то

више није било могуће. Књижевност је ишла

другим путањама, александринистичке хармоније

Војислава Илића и модернистичке дисхармоније

Лазе Костића, путем модерне прозе од Лазе

Лазаревића до Боре Станковића. Али да је народна

традиција жива у имагинацији, то ће моћи да се

прати и у високо модернистичком изразу, пре

свега код Настасијевића и, захваљујући усменим

облицима у подлози стиха, Васка Попе. Она је жива

и у језичком и искуственом слоју дугих песама

Матије Бећковића и илузији говорења Петријиног

венца Драгослава Михајловића. Љубиша не остаје

у некој устајалој поетичкој мртваји историје

књижевности, да се живописно изразимо, већ

у вуковском моделу културе показује разлику

трајања народне традиције и њених злоупотреба

у квазифолклору и примитивизму. Стефан

Митров Љубиша је у свом времену и после њега

велики писац и једна врста локалног класика.

Тако снажно ослањање на народну књижевност

не може обликовати савремени књижевни укус, али народна традиција је један од ослонаца и извора симболичке грађе. Дуг је период у којем

се злоупотребљава народна традиција и олако

подразумева како је, наводно, све што је налик

18

народном посебно вредно. Наравно да није, вредне су само аутентичне творевине, не и опонашање

које нигде не даје уметничке резултате. Фолклорни

конзервативизам и ретроградно истицање

прошлости, предачки зов, нарицање и подвикивање, све је то прилог данашњем друштвенополитичком и културноисторијском растројству. Нема никакве

будућности у жалопојкама и сну о повратку на

менталитет сеоског домаћинства, породичне

задруге и старосте који о свему одлучује. Дело

Стефана Митрова Љубише, међутим, то не погађа, оно се мора високо вредновати и ако смо изразито против хипертрофираног народњаштва, једне

од крупних бољки наше културе. Место и улога

народне имагинације проверавају се савременим

приступом књижевности и култури, а готово исте

реченице о народу и народном које се механички

преносе из текста у текст данас више ништа

не значе. Из историје светске књижевности у

критичкој литератури о делу Стефана Митрова

Љубише било је речи о причама из Хиљаду и једне

ноћи и Езоповима баснама, причама о Насрадину

и Ојленшпигелу, повести о Тристану, ренесансним

новелама из Бокачовог Декамерона и јунацима

пикарских романа, па и Пушкиновим Белкиновим

причама, што би посебно вредело даље испитати.

Прављене су и паралеле са Милутиновићем, Сремцем и посебно Кочићем, како је то све уредно прибрао Ново Вуковић који се посебно посветио

изучавању Стефана Митрова Љубише. Види широк

19

контекст светске и српске књижевности, од усмене литературе до савремене књижевности, у којем

треба сагледавати приповијести и причања.

Проза Стефана Митрова Љубише део je

књижевноисторијске епохе реализма, она има неке

црте онога што је названо фолклорни реализам и

обликовање слика из живота. Са нешто слободе

може се рећи да је писана после Гогоља и пре Горког, у исто време када и Додеова. Она, међутим, остаје далеко од главних токова реализма. Опус Стефана

Митрова Љубише не прати развој реалистичке

поетике од Балзака до Толстоја, њега одређује

поглед на Његоша и Вука и то што је тематски и

проблемски везан пре свега за Црну Гору. Поетички

баланс имагинације ослоњене на специфичан

и изванредно живописан културноисторијски

материјал, црногорски и приморски, на свежину

и аутентичност народног живота и говора, на

спој онога што се могло сакупљати и слагати, а

што је ваљало изнова измаштати и књижевно

ре/креирати, отклања и другу врсту приговора

Љубишиној прози која би била нарочито појачана

ако се узме у обзир епоха у којој доминира изузетна

приповедачка вештина реалистичких писаца. Све

оно што би у његовој прози, када се она упореди са

беспрекорном техником реалистичке прозе, чак и

развијеним проседеом тзв. сеоске приповетке, могло

деловати као недостатак у композицији, развоју

ликова, динамици сижеа и другим елементима

приповедања, отклања поетичка стратегија

20

ослоњена на утисак говорења и изворност народног приповедања. Читање овакве прозе је по много чему

као сусрет са надареним, аутентичним казивањем

у некој обичној животној ситуацији. Љубишина

прозна техника, једном речју, заостаје и за Сремцем

и Глишићем, некмоли Лазом Лазаревићем, али то

не утиче на вредност приповијести и причања.

Стефан Митров Љубиша има истакнуто место у

историји књижевности и културе и томе не могу

наудити технички недостаци приповедања.

Оно што је код Љубише још могло да буде

народна мудрост и поука, мора убрзо да прерасте

у извор комичних ефеката, као код Сремца, или

опомену и поругу, сатиру и критику ‒ као код

Домановића. После Љубишиних приповијести и

причања било је нужно мењати поетички правац, али се мењало и много више од тога. Љубишина проза одређује последњи домет приповедања

у културном обрасцу који је својствен Вуковом

добу и народном приповедању. Значај те промене

од евиденције истине сведока до реалистичког

становишта и тражења истине у социјалној

мотивацији (а доцније у модернизму истине

облика), може се видети и из перспективе

нашег времена. Када Лиотар у разматрање

постмодерног стања и извештај о њему крене

управо од Вука Стефановића Караџића (што се

не може довољно пута поновити и истаћи, јер

иако је то од изванредног значаја за разумевање

наше књижевности, то због регресивног става и

21

културолошког отпора не успева да продре чак ни до стручњака за фолклор), он јасно одређује

где долази до епохалне промене. Статус истине и

деловања дискурса, поетички интерес и стратегије

прозног обликовања, све је то подложно променама

и утиче на књижевноисторијске трансформације

и радикалне преокрете. Спрам таквих промена, а не због њих, књижевноисторијска улога прозе Стефана Митрова Љубише и поткрај двадесетог

века добија на значају.

Са једне стране, дакле, стоји промена епског

света и његове истине од покушаја епског певања, као у Боју на Вису, до приповијести и причања, народног говора и живота; са друге стране, после истине народног говора и живота почиње дуготрајан процес који води укидању извесности

и истине на основу сведочења. Ово друго је ствар, као би се могло и у историји књижевности рећи по узору на француске аналисте, дугог трајања. Крајње консеквенце смо упознали поткрај двадесетог

века и у њима се преплићу слобода за све, и

истовремено расуло вредности. У приповијестима

и причањима, напротив, ред вредности је чврсто

одређен и гради моралну вертикалу традиције.

У том смислу Стефан Митов Љубиша мења свет, уместо епски узвишених бојева и подвига налази народни живот, и облик, уместо реторике похвале

у епском стиху налази народни говор и илузију

натуралног (оно никада није заиста натурално!) приповедања. То су елементи епске транзиције 22

која је важан аспект Љубишине прозе. Оваква епска транзиција је у нашој историји књижевности

добила већи значај од књижевноисторијских

одјека велике епске традиције ренесансе и барока.

Епско обликовање је после Гундулића и Рајића, Његоша и Вукових певача немогуће, мада не на исти начин. Било да је реч о витешкој врлини, Кањошу или новом Обилићу, о превари, везаној за Шћепана или крађу и прекрађу звона, о похвали

жени, Љубиша је распричао сам домаћи живот

и његове епохалне облике, етос и поглед на свет

који га омогућује. Исприповедана Црна Гора

захваљујући томе налази своје истакнуто место

у најширој јужнословенској целини књижевних

настојања и израза. То открива важност и успелост

епске транзиције. Идеализација епског света није

променила појавне облике народног живота, али је

тај аутентични говор, поглед на свет, начин живота, ред вредности, односе између људи и поглед на прошлост подигао у епске висине. Захваљујући

живости језика и ритму причања, оно што делује

сасвим натурално (иако то никада није, него је плод

овакве поетике) задржава све одлике онога што је

било високо артистички обликовано, каква је епска

песма. Епска транзиција од једног до другог света, и истовремено од једног до другог књижевног облика, то је достигнуће Стефана Митрова Љубише

које се ослања на велике претходнике које је

сам истакао, Његоша и Вука, и отвара питање

онога што следи. Место у историји књижевности

23

једнако зависи и од једног, и од другог, а потоњи токови књижевне историје делу Стефана Митрова

Љубише дају на значају. Тај значај такође отклања

и последњи слој евентуалних приговора његовом

књижевном делу, у овом случају недоумице о

оригиналности књижевне имагинације. Свет

Љубишине прозе не почива на некој посебној

машти, на фикционализацији, и он њу и не захтева

јер се ослања на познавање народног живота, прича и предања. Тренутак у којем његова проза настаје и не тражи измишљање, него достизање

високих књижевних резултата епске транзиције, управо оно што у његовом делу постигнуто.

Када се профили књижевних генерација

поетички оцртавају, у њима се лепо види линија

која од Љубише води до Матавуља (и Ћипика), па

до Кочића и Станковића (и Ћоровића). У историји

модерности, свака генерација има своју, другачију

нијансу или врсту модерности, тако се корак по

корак иде ка модернизму и његовим радикалним

облицима. Нипошто није случајно да је Матавуљ

у времену које следи после Љубише прошао исти

пут од приморских и црногорских приповедака

и приморског живота ( Из Црне Горе и Приморја, 1888; Из приморског живота, 1890) до београдског живота ( Из београдског живота, 1891), од мора и планине ( С мора и планине, 1901) до београдске приче ( Београдске приче, 1902). Тај тип евиденције прозног интереса потврђује Кочићево с планине

и испод планине, Ћипиково са јадранских обала, 24

са острва и крај мора, као стоји и у насловима њихових књига. На свој начин то показује чак и

биографски детаљ да сва три аутора стижу у српску

престоницу остају у њој до краја живота. Простор

књижевне имагинације је, једном речју, водио до

неминовне урбанизације, до београдске приче

и приповедања и напокон до градског романа, какав је Нечиста крв. Колико је Љубиша у Бечу нужно морао видети сву лепоту народног говора

и живота, јер је будућност лежала ту, а не у туђој

престоници, толико су писци после њега из свих

граничних предела неминовно поглед управљали

ка просторима слободе и својој престоници.

Све то недвосмислено јасно показују где је

место имагинације Црне Горе и Приморја: у једној

већој и широј заједници ‒ у српској култури и

књижевности, а може бити и у свим оним српско-хрватским и југословенским процесима који су обележили век који је за нама, без обзира на то како

те процесе и њихов исход оцењујемо. И управо је ту, у

српској књижевности и јужнословенском контексту, све црногорско и приморско највише то што јесте, у свој својој посебности, али и обухватности. Упркос

врло јаком осећању узајамности и припадања, уз

респект према слободарству и независности, свим

разликама и посебностима, појавила се у наше

време не претерано разумна и нимало историјски

заснована жеља да се све то одбаци. Стефан Митров

Љубиша је, како сам каже, православни Срб који

се посветио заступању народног становишта и

25

обликовању народног говора и живота. Народно биће које он обликује израња из свих разлика и

из граничних, диверсификованих идентитета

који су у најширем смислу речи српски, и нису

само српски јер су народни а самим тим и у оној

ширини у којој усмена, народна књижевност

увек прелази границе сваке нације, а опет се зна

у којем народу и традицији настаје. То што је

народно није хомогено и једноставно, већ целина

свих посебности и разлика. Једнако као што је збир

целина једнако тако када има три као и када има

тридесет и три сабирка, тако је и целина народног

бића највиши ниво обликовног уједињења свих

Љубишиних приповијести и причања. Било да их је десет, сто, или хиљаду, та целина је загарантована

народним говором и животом у којем су сабране

све приповијести и где се прибирају сва причања.

Целина коју обликује проза Стефана Митрова

Љубише, то је она врлина која превазилази сваку

поједину прозну творевину коју нам је оставио у

велико наслеђе.

Постоји још једна целина коју је он био

замислио, и она има велики поетички значај

и отвара још једну могућност интерпретације

његовог дела. Требало је да целина Причања Вука

Дојчевића садржи сто причања, али је Љубиша до изненадне смрти успео да напише само тридесет

седам. Захваљујући аутентичности причања

и недвосмисленој снази културноисторијске

идентификације, та недовршеност се не осећа.

26

Причања су довршена у целовитости народног говора и живота у којима нема плана целине радње, времена, развоја карактера или композиције.

Народна причања морају ићи спонтано, без

унапред одређеног плана целине. План да се

напише сто причања, међутим, уноси у илузију

народног приповедања немогућу поетичку

димензију, ауторску намеру да се нађе посебан

облик. Та приповедна воља, воља за (поетичку) моћ, овладавање целином дела које постаје посебан, готово да би се слободно могло рећи жанр.

Захваљујући њој постоји могућност да се Причања

Вука Дојчевића виде, можда, чак и као нека врста доприноса историји светске књижевности. Ту не

треба претерати и не ваља то пренагласити, јер

није реч о књижевноуметничком резултату него о

поетици и могућности да се она схвати на посебан

начин, али ту могућност не треба ни пропустити.

Уколико су причања народна, њихов број би

морао да буде спонтан и неусловљен. Народни

приповедач не може имати намеру да прича

унапред одређен број прича, баш сто. Декамерон

или Приче из хиљаду и једне ноћи имају неку

врсту мистике броја прича, али немају у себи

приповедачку вољу да целина захтева унапред

одређен број. Број новела је Бокачова ауторска

интервенција, то исто је и приређивачка воља

сакупљача најлепших арапских приповедања.

Много је таквих пројеката, од још старије народне

традиције хиљаду персијских прича (али и хиљаду

27

прикупљених судских случајева), но ни у једном од њих не доминира унапред утврђена ауторска

поетичка воља, као што је то случај рецимо

у Центурије, колекције од сто новела Ђорђа

Манганелија, сто поглавља романа Мој век Гинтера Граса или Веку Александра Гаталице у којем су по једна прича за сваку годину двадесетог века

и Пиранделових „прича за годину“, недовршеног

пројекта од 365 прича… За одређење броја потребан

је ауторски план, то је облик интервенције у којем

се појављује идеја целине. Она није спонтана него

смишљена. Љубиша у своја причања пројектују

вољу за целином која није само целина народног

живота у сваком његовом делу, већ једна мета-народна целовитост. У томе што не може бити спонтано и народно, обликовани народни говор

и живот добијају нови поетички оквир. Тај

оквир унеколико мења карактер онога што је

њиме обухваћено ‒ то се може рећи и без велике

расправе о раму и паспартуу, или о маргини и

опсецању контекста, као када је реч о Поовој причи

и полемици Дериде и Лакана. Причања су већ нека врста венца (повезане збирке) који представља

аутентичну целину народног говора и живота. Уз

сасвим мало херменеутичког напора могло би

се рећи како из венца причања на основу плана

целине израста нешто романескно, како се после

епа види целина епског приказивања, жанр те

целине. То не значи да се баш сме тврдити како

Причања Вука Дојчевића имају одлике романа, али

28

је могуће сматрати да наговештавају неку врсту романескног обједињавања. Мање биографски

или хронолошки, како је то видео Пејовић који

сматра да су причања била на домак романескног облика и могла постати „први изразито забавни

роман“. То наравно не значи да су сто причања на путу комичног романа, а забавни роман и није

баш добра жанровска карактеризација за оно

што је у причањима духовито и шаљиво. Пејовићу

је недостајала боља жанровска идеја, да ово

нарастање прозе које није тешко уочити заокружи

у романескном које не настаје у унутрашњој

интеграцији везној за лик приповедача (што је

Вуковић са разлогом изложио критици). Стефан

Митров Љубиша је планом о сто причања дошао

до прага нечег другог, и то је изванредно ‒ до

наговештаја једног немогућег жанра какав је

народни роман. Остављајући по страни дилеме

о народној драми, и да ли је могућа народна

позорница на којој би ритуали и обреди прерасли

у сценска приказања, ваља бити врло обазрив све

док је реч о усменој књижевности у којој народни

роман не може да постоји. У Љубишином делу, које је, парадоксално, ауторска народна проза која није само сакупљена и сложена него је ре/креирана и

написана, овај усмено неостварљиви жанр постаје

сасвим могућ. План писања сто причања значи

да постоји целина збирке причања и одређује

битан аспект њене композиције која може

имати још неке нивое обједињавања ‒ рецимо

29

повезивања мудрости и изрека, анегдота, кажа, легенди, повести и предња као у бахтиновском обједињавању поља романескног дискурса и

енциклопедизма романа. То је важна романескна

димензија, и то није све, јер ово није само смислу

сабирање Јолесових једноставних облика, већ и

евиденција идеје знања/сазнања у предањима

и изрекама, дакле фукоовски речено воље за

знањем. Романескни су, такође, коментарски и

интертекстуални статус целине причања у односу

на целину народних извора и ослањања на

Његоша и Вука. Све то показује граничну поетичку

ситуацију и само корак даље па би причања

постала посебан романескни прозни облик. План

целине до крајњих граница доводи колизију

ауторске позиције и улоге народног приповедача и

открива нови домен књижевних вредности у којем

је све што делује као сведочанство заправо плод

књижевне имагинације. Уз нешто домишљања и

реконструисања онога што се није десило, види се

тренутак у којем народни живот није целина по

себи, већ може бити представљен као целина на

основу ауторске стратегије која унапред одређује

романескну композицију.

Причања на тај начин превазилазе сама себе

и у овом елементу, управо као Вук и Његош пре

њих, имају шта да понуде светској књижевности: наговештај једног немогућег народног романа.

Пола века касније Нушић ће на крају свог

занемареног, иако одличног романа Хиљаду

30

деветсто петнаеста поетички одредити план целине једног романескног сведочанства везујући

га за поглед који припада и обухвата целину ратом

угроженог колектива. Још пола века касније ће

Црњански показати Другом књигом Сеоба како

овај пројекат прераста у роман једног национа.

Од немогућег народног романа до романа једног национа који је немогуће довршити, нешто важно се догодило у историји српске књижевности и културе

и Стефан Митров Љубиша има у томе запажену

улогу. Гледано из овог угла, он није само онај ко

довршава једну ранију епоху, него овим планом

целине отвара и једну другу, сасвим различиту и

самом Љубиши далеку епоху модерности.

Народни роман, који се овде назире и који је

поетички наговештен, посебна је целина народног

бића. Утолико су књижевно дело и политички

труд Стефана Митрова Љубише и данас велики

изазов. Народно биће које он обликује не зависи

од воље како ће ко себе препознати и именовати, оно постоји јер је настало у културноисторијском самоопредељењу које изнутра повезује и обликује

заједницу. Оно није проглашено, или наметнуто, већ изграђено деловањем дискретних сила обједињавања. Велики историјски догађаји то могу

да изнесу на површину, али могу и да преокрену

ствари. Стапање културноисторијских перспектива

које обликује целину је као нека врста стапања

хоризоната и у суштини је упоредљива са оним о чему

говори Гадамер, као што благи спокој саприпадања

31

у којем човек зна ко је и шта је, а не кида се о томе него ради на себи и свом усавршавању, носи неку

врсту спокоја за који би Блох, данас заборављен, рекао да је француска срећа постојања. Могућна је и драматизацију описа народа као материце

порекла и места остварења и биорепродукције

у блискости са другима, при чему се Слотердијк

помало игра речима назначујући место где се људи

налазе/чују, одакле потичу/чему припадају. Управо

Слотердијк на други начин упозорава како у часу

у којем се рађа свест о стању, то стање већ постоји.

Када се запитамо шта смо, већ смо то што јесмо: не

можемо се прво питати о себи па родити. У часу

када се пита о свом пореклу и месту под капом

небеском, онај који то питање које прати његово

рођење већ је одавно ту, мисли Слотердајк. То је

извор осећања древности, онога што већ постоји

у Љубишином приповедању чији колективни

културноисторијски и националнополитички

лик такође ваља уочити јер је део врлине приче

и приповедања. Љубиша народно биће обликује

не по диктату тадашње владајуће политике, или

идеологије свог политичког опредељења, већ га

даје у ономе у чему то биће припада само себи: као

свакодневица, као обичај, као навика.

Све демократске нације, сматрао је Токвил, личе једна на другу. И то што је у њима најдубље демократско последица је демократског обликовања

moures, дакле не егзекутивне политичке воље

владара или режима, него обичајности која се

32

развија у хоризонту једне заједнице. Ово становиште Токвил је изложио радикалној провери одредивши

могућност да у демократској нацији свака нова

генерација буде и нови народ. То захтева пажљиво

разумевање које досеже до готово хегеловски

схваћене обичајности и њене снаге неписаног и

непрописаног закона. Токвил ово начело види

као отвореност демократског живота, и види то

из перспективе да су све демократске нације

сличне. Он то види као могућност да се превазиђу

политичке препреке и да бирајући ново не будемо

оковани формама прошлости, а не да копамо

ровове између држава и њиховог становништва. Да

будемо све сличнију у демократији, а не раздељени

и поцепани. Оно што нас дели и удаљава, то је у

најдубљем смислу речи недемократско. То је, дакле, супротно од политичког терора власти која цепа и дели народне, која производи злосрећне

последице а не само измишљотине као што је то

дукљанска етногенеза.

Последице Токвилове радикалне мисли из

времена рађања нововековне, западне демократије, потресније су од некада радо помињане, али никада заиста подржане или спроведене у дело, Марксове воље да се до историјске истине крене критиком свега постојећег. Таква критика била

је увек ограничавана, спречавана и осујећивана

управо зато што је слобода, колико је била жељена, толико је увек била и недопустива јер она мора бити слобода за свакога, и слобода од свакога. Недовољна

33

критика прошлости, мање марксистичка а више, рецимо, тојнбијевска, броделовска, хобсбаумовска и, нарочито, фукоовска, оставила је поразан траг

у нашој интелектуалној историји. У тој празнини

дубоког немишљења делују политичко насиље и

удворичка воља.

Таква врста критике превелик је задатак за

овај предпоговор иако је то задатак који се мора

имати на уму када се пође у сусрет великом и

важном делу какво је дело Стефана Митрова

Љубише. Оно тек треба да доживи ново систематско

читање кроз савремену теоријску визуру у којој

је питање Броделовог медитеранског (или на

примеру Француске установљеног националног) идентитета важно, у којем су слике револуције 1848. и њених последица, те време пред Берлински

конгрес, хобсбаумовски заоштрене, где се идеја

чојства тумачи као код Бурдијеа економија части

и морала, и напокон где се постфукоовски разуме

како у односу моћи дискурса највећу снагу

нема говор рационалног друштвеног ума (као у

Француској после класицизма), већ основни слој

народног језика. Та ситуација, од које Љубиша

гради приповијесни и причалачки свет је много више раблеовска него расиновска, она припада

народној култури средњег века и ренесансе а

не класицизму, просвећености и рационализму.

Народни ум није неразум, напротив, то је дубоко

разумевање форме нужности у којој се једино

могло и умело опстајати. Иако је то превише

34

великих захтева, док се наша прошлост не буде тако читала, а не само ишло утабаним путевима

и дивило етнографском материјалу и народној

домишљатости, све важне димензије једног

вредног дела неће моћи да буду доведене у жив и

отворен дијалог са нашим временом. Колико год

оно било жалосно, у њему смо. Не чита се Љубиша

само зарад погледа у Љубишин деветнаести век, а кроз његове приповијести и у осамнаести и петнаести ‒ које је Љубиша назначио као да је хтео

да обавеже на разлику хијерархије дискурсне моћи

ренесансе и класицизма ‒ него кроз двадесети и

његове ковитлаце, те једнако несигурно двадесет и

прво столеће. Стручњак и историчар културе могу

остати у Љубишином добу, савремени читалац

књижевно дело хоће за себе и своје време, њега

погађају живост, неодољиви утисак аутентичности

и динамизам Љубишине прозе. То што та проза

уметнички чини, то она и историјски зна, и то

нам је и данас једнако важно као и у време када је

писана. Јер тек када уложимо труда у разумевање

онога што је било важно, можемо се удаљити

од прошлости, можемо бити своји и можемо је

превазићи бољим разумевањем, а не политичким

насиљем. Морате прво нешто заиста бити да бисте

се заиста могли мењати. Лаж се лажју не надвиси, ни у Црној Гори, ни игде другде.

Зато.

Александар Јерков

35

Што су момци прсих ватренијех, У којима срца претуцају, Крв уждена пламеном гордошћу,

Што су они? Жртве благородне,

Да пролазе с бојнијех пољанах

У весело царство поезије

......................................................

Гдје Обилић над сјенима влада.

Горски вијенац, П. П. Њ.

БОЈ HA ВИСУ

Ha хиљаду и осме стотине

И шездесет и шесте године

B’jeћe купи Мануило краљу

У Фиренци новој постојбини,

Гдје je скоро царство постануло,

Пак позива господу таљанску

Сенатуре, младе посланике

Од све равне земље Италије.

Кад се в’јеће на збор окупило,

Овако je краљу бесједио:

„О, племићи, прибрани в’јећници,

Криље моје, закона творници!

Кад вас виђу около пр’јестола,

Да ме вашим свјетом расв’јетлите,

Срце моје од радости кипи,

А душа ми усхићена трепти.

Ево прôше шест годинах данах,

Откад смо се мушки заузели

Домовину нашу сјединити

И под мојом круном саставити,

Нашом силом и нашим јунаштвом.

Раздробљену земљу Италију

Сву сависмо о једном остожу,

Рашћерасмо старе господаре,

Прогнасмо јих од куда су дошли,

Те се данас браћа окупише

37

И у сродно јато долећеше, А у једно коло заорише.

Само нам je у туђим рукама

Заостала племенита зграда

Венеција, од мора краљица,

А уза њу мљетачко земљиште,

Што je њекад дужду припадало.

Она стење под туђијем јармом,

Под управом бечкога владања,

Којено je тврђе поградило

Покрај Минћа, покрај воде хладне,

Обасуло тешким топовима,

Напунило војском свакојаком,

Да јој пријечи на матицу доћи.

Ja сам често молио ћесара,

Да уступи земљу венецјанску

Јал’ за новац, јали из милости,

Да се црна крвца не пролијева,

Да се људству ране не умнажу.

Но се ћесар не хтје смиловати

Ни на моје молбе осврнути;

Но све јаче тврди по Мљетачкој

Оружијем и јуначком војском.

Ja сам могао и сам ударити,

На те тврђе војском нападнути,

Но када сам рачун учинио

Колико ћу главах изгубити,

Колико ћу мајках ојадити,

И сестрицах у црно обвити,

Родитељско срце ми брањаше

38

На толики расап нагазити.

Бог ми даде ненадну прилику,

Пријатељство пруског владаоца,

Којему je пo трагу остало

Да завиђа лозу ћесарову.

Ja сам с њиме друштво учинио,

Оба сложно на њег да удримо,

Ми од југа, а Прус од сјевера,

Да се башка мирит не смијемо,

Док Мљетачку земљу не примимо,

Док се ћесар не остави друштва

У њемачком труломе савезу,

Који брани Прусу ширити се

И окупит око себе Нијемце,

Као квочка своју пилад луду.

Но на ноге, моји соколови!

Ево згоде, а ево прилике,

Да краљевство наше допунимо

И да стару жељу изведемо.

Дајте војске и што je за војну,

Нови зајам, големе принеске

На жртвеник драге домовине;

He пуштите да зађе прилика

И да Мљетке остану на дуже

У туђинској руци и господству,

На срамоту дивне Италије.“

Кад je краљу бесједу свршио,

Кад се в’јеће живо узрујало,

Те записа главе и имуће;

А начини краља самодршцем,

39

Док изведе што je намислио, Ослободи Мљетачку државу И протегне природне границе

Новом царству л’јепе Италије;

Но не рече нитко: ако бог да!

Кад je краљу в’јеће зачарио

И добио што je за потребе,

Он призивље своје вјерне слуге,

Генерала старца Ламармору

И Персана, морскога војводу,

Пак je њима скровно бесједио:

„Соколови, моја брчна пера!

Што сам давна рад очекивао,

Ево ми се десила прилика,

Да повратим Мљетачку државу

На матицу драге домовине.

Ево теби, Ламарморо старче,

Сва заповијед сухоземне војске

Од Тирола до мора сињега,

Пет стотинах хиљад’ голобрках

Са шест стотин’ огромних топовах.

Преко тога у помоћ ти давам

Змаја љута старца Гарибалда,

Којему сам гријехе опростио,

Примио га за свога посинка;

Око њега педесет тисућах

Пуста момка, цвијет Италије,

Добровољца, срцем прегаоца,

Они ће ти бранит л’јево крило.

Ти преброди Минћо воду хладну

40

И удари Н’јемцу у чељусти, На четири тврђе оглашене, Те истр’јеби из њих царску војску,

И проћерај преко ријеке Соче,

Те нападни на Мљетке поносне,

Ослободи браћу Венецјане,

Пак се пружи гдје те срећа зајми.

Ти, Персано, на гласу јуначе,

Узми, сине, све моје корабље,

Четрдесет великих бродовах

Са тринаест паробродних лађах,

Те с’ у љуто гвожђе оклопљене,

He боје се тешких варовницах,

А камоли зрна охлађена.

Хајде, сине, у јакинску луку,

Те ти прежи и дању и ноћу

Провукаче душманска бродовља,

Ради, сине, подушити лађе,

Подавити дјецу-кокошаре

Да се више пловит не усуде

Низ то сиње море валовито,

Што je наша стара дједовина;

Да не гледу већ таљанске очи,

Гдје се вије двоглави орао

По јадранској локви пространојзи.

Пошто, сине, раскрхташ бродовље,

Удри снажно на кршно приморје,

Од старине нашу населбину,

Тамо живи јуначко кољено,

Горостасни бркати Шћавони,

41

Те су својом крвљу одржали

Кроз толико вјековах Мљечића;

Тамо су се странке подигнуле

О језику и о народности,

У неслози живе и раздору,

Лако ћеш јих, сине, надјачати.

Када примиш кршну Далмацију,

Сврати, синко, поноситој Боки,

Кључ приморја – страшна лакомица,

Гдје ћеш, сине, доста муке наћи;

Јер сам чуо, казују ми људи,

Да je народ оружју навико,

И ако му до невоље буде,

Прискочит ће лави Црногорци.

У повратак полази Дубровник,

Те Шћавони називљу Атином,

To je дично мјесто од старине,

To су наши дивни супарници.

За Истрију и Трст не помињем,

Тамо има доста мјешавине,

To би могло без пушке паднути.

Прођ се, синко, угарског земљишта.

Хрватскијех краљах купалишта,

Да те љута змија не уједе.“

У млађега поговора нема!

Подиже се витез Ламармора,

Те посједе дебела дората,

И припаса палош оковани,

Они исти који je носио

На Кримеју противу Мошкова,

42

Пак растури војску свуколику

Уздуж Минћа, крвотечне р’јеке,

Од Тирола до жвалицах Пада,

Гдјено р’јека у море увире,

Да осјачи морје око себе.

А Персано доплови Јакину,

Разви барјак, тробојну заставу,

На панцијер, на великој лађи,

Те ју зваху „Краљу Италије“;

Благајница свој краљевској војсци,

На њојзи се господа скупише,

Да владају земље подјармљене.

Кад у Бечу гласи допадоше,

Да се војска међи попримакла,

Бечки ћесар на ноге скочио,

Пак призива драгога рођака,

Надвојводу храброга Алберта,

Те je њему царе говорио:

„Роде драги, десна руко моја!

Јеси л’ чуо, јеси л’ упамтио,

Кад се отпр’је, брате, војевало

О посједу Мљетачке државе

Са француским царем Haпyљоном,

Дјед мој Фране, ћесар оглашени,

Твоме оцу надвојводи Карлу,

Поклонио запов’јед врховну,

Да се бори за ту покрајину,

Те je нами у трагу остала.

Ти наличиш оцу у јунаштву,

Ти си војник на гласу одавна,

43

Ево теби војска одабрана, Двјеста хиљад’ на броју јунаках; He могу ти засад више дати,

Јер се бојим пруског владаоца,

Који ће нам удрит од сјевера,

Опустошит наше перивоје,

Красне ческе и моравске стране,

Као што je скора уцв’јелио

Браћу нашу, старе пријатеље,

Саксоније, Хановера краље,

Те су пали о нашему врату.

Хитај, брате, ако богу знадеш!

Брани Мљетке до посљедњег чојка,

Нашу земљу крвљу опојену,

Коју ми je дједе присвојио,

Коју ми je краљу талијански

Притврдио на Цуришком миру.“

Кад Алберто зачу господара,

Поклони се до земљице црне,

Тркну брже тврђи веронешкој

Те соколи војску ћесарову

И обађа све тврђаве редом,

Растурио војску по шанчевих,

Привалио гвоздене лумбарде,

Да узбије душманина свога.

Вријеме прође, липањ мјесец дође,

Кад ливаде почну засурјети,

Жеталице српе набављати,

Једно јутро у светој неђељи

Закукала црна кукавица

44

Врх Јакина, града питомога: Оно није црна кукавица, Већ je оно Мануило краљу,

Кука краљу, за срце уједа,

Пак покликну морског војеводу:

„Ох, Персано, да те бог убије!

Што си тако дуго зачамио

У јакинској питомојзи луци

Морнарицом мојом одабраном?

Јеси л’ чуо, добро те не чуло,

Да je моја војска изгинула

На Кустоци преко р’јеке Минћа,

Шест хиљадах изгубило главе,

А троструко ранах допануло,

Пет хиљадах у сужањство пало,

Мога сина љуто обрáнили,

Изгубили хазну и џебану,

Многе топе и многе заставе,

Других справах ни броја се не зна;

А ти сједиш у јакинској луци,

Те се хладиш кафом и шербетом,

Ка да су те премамиле виле.

Ну, Персано, ако бога знадеш!

Сад ил’ икад извези корабље,

Те освјетлај образ отаџбини

И освети разур на Кустоци,

Да се нама људи не ругају.“

Тад Персано пири ватру живу,

Пак се паром на море извезе,

Те одвоји четири панц’јера,

45

Пак’јих шаље к Вису на пучини, Да освоје оток оружани, Да постави у његовој луци

Спредњу стражу својему бродовљу.

Када лађе к Вису допловише,

И краја се ближе примакоше,

Баш на ушће оружане луке,

Разавише своје баријаке,

Страшну ватру на град оборише,

На шанчеве, те су постављени

Бранит уста вишког пристаништа.

Бојак траја неколико сата,

Нити су се лађе копорнуле,

А камоли у луку уљегле,

Доста грдне вратише се натраг

На сусрету војводи Персану,

Да му дадну црвене јабуке,

Те су њему Вишке поклониле

Пред ракијом, док му ручак дође.

Кад je сјутра јутро освануло,

Жарко сунце на исток синуло,

Персано се њешто досјетио,

Те он шаље до два пароброда,

Да прекину на отоку Хвару

Брзојава жицу подушену,

Да о Вису не разл’јегу гласи,

Да не чује нитко по крајини,

Јал’ се предо, јал’ je изгорио.

Плачу мајке, туже родитељи,

Виде стражњу пред очима уру,

46

Шака пука, што о мору живи, Гледа силу гдје се привукује, Од које би земља уздрктала

А камоли мала острвица,

Усамљена, удаљена, побро,

Кâ утопац на ср’једи пучине;

Види народ, оста под гомилом,

Пак он жали свога завичаја,

Жали пород, жали очевину –

У зв’јерки би срце проплакало!

Кад Персано разредио броде,

Око ушћа б’једнога отока,

А Албини војску искрцава

Од запади на комишко жало,

Нитко није ни помислит мого

Да ће моћи Вис се одржати

Ни до подна страшноме ударцу.

Ho je Вису Бог и cpeћa дала

Пуковника, на гласу јунака,

Гвозденога Урша војсковођу,

А уз њега биране тобџије,

Већим дијелом сјеверне Славене,

Војску пјешку храбре Далматине,

Који су се на маче заклели

Сви умр’јети, Виса не предати.

Да je коме стати, па гледати,

Када лађе топове просуше

На шанчеве, гн’језда соколова;

Џебеана кад у огањ пође

Изнад шанца врх вишке вароши,

47

Плам се диго преко вишких брдах, –

Би рекао и би се заклео,

Да Вис тоне мору у дубине,

Да обала из темеља љуља,

Да му шуме огњем горијаху,

Хладнокрвни цареви тобџије

He престају здравице враћати

Из четири шанца укр’јепљена,

Пак из горњих повиших тврђавах;

Кад виђеше, да зрна не могу

Бродовима пробити оклопа.

Сјетише се гађат у окнове

Гдје промаљу топови таљански.

Персано се повуче у море,

Да поправи лађе порушене,

Своје мрце у море да баци,

Да рањене опреми к Јакину,

Да се опет сјутрадан поврати

Већом снагом а бољијем зо’ром.

У то доба гласи достигоше,

О злом стању Виса маленога,

Владаоцу кршне Далмације,

По имену Филиповић Франу,

Од старине храброме Хрвату.

Филиповић шаље брзе в’јести,

Написане крвљу и сузама,

Тегетову, морском намјеснику,

У Фажану, на приморју луци:

„Тегетове, наша узданице!

Јал’ не чујеш, јал’ не хајеш, побро?

48

Сва je сила душманска удрила

На Вис оток насред сињег мора

И доста му јада нанијела,

Шанчеве му кршне оборила,

А топове многе превалила.

Вис се добро сили придржава.

Душманину доста јада дава;

Но се бојим, да се неће моћи

Одржати огромну бродовљу.

Ако, брацо, мислиш пожалити

Вишки оток посл’једа предаје,

Ти помози, док je у животу.

Немој пуштат да сними заставу

Аустријског орла са бедема.“

Црни гласи кад су долећели

Преко танке жице у Фажану,

Тегетов je в’јеће окупио

На својему броду крилатоме,

На панц’јеру надвојводе Макса,

Имењаку цара мехиканског,

Што je нашој морнарици мајка.

Кад се в’јеће свело на ђемију.

Тегетов je разговор зачео:

„Ох, другови славе и поштења!

Ево су ми гласи достигнули,

Да je сила поморска удрила

На Вис оток уср’јед сињег мора,

Те га ваља својим лумбардама

Без престанка два бијела данка,

И да му je љуто нахудила.

49

Те се неће задуго држати, Ни својему одољет душману.

Зато сам вас овђе окупио,

Да се мудро брацки свјетујемо,

Шта би добро било да радимо?

Ви сви лијепо знате и видите,

Колика je сила у Таљанца,

Да je нашу много надмашила

И бродовљем и бројем топовах.

У њих прву силну јаку кажу

Око три’јест лађах великијех

Што на сврд’о паром окрећају;

У њих другу страшну силу кажу

Тринај’ст лађах у љутом оклопу,

Допуњених топом на пругове

Те се страга зрном набијају;

У њих треће страшило казују,

„Подушњачу“ горостасну лађу,

Која носи до два бојна топа,

Зрно’ јим je од стотине оках;

Градили je три године данах

Три хиљаде дјеце харгатара,

Потрошили сто товарах блага, –

И да би се њојзи допримакли,

Дружину јој под покров узбили,

Кажу људи, да узавру воду

Котловима те се пара зачне,

По чекрком сипљу воду врелу

Из сред ср’једе на жељез покрову

Док опаре своје нападаче

50

И сљуште им кожу с жива меса.

Кад Таљанци о њојзи причају

И када се преда св’јетом хвале,

Ка што јим je пo трагу остало,

Они кажу да je она доста

Да подуши све наше бродове.

Да су јачи, није се чудити,

Јер су доста блага потрошили

О бродовљу и о морнарици,

А у нас се Царевинско в’јеће

Противило поморском напретку,

Зањекало њеколико новца,

Који би нас био повисио

Успоређе лађах душманскијех.

Ja сам чуо од старих јунаках,

Нема смрти без суђена дана,

Нити славе гдје су силе равне:

Но хајдете, моји соколови,

Да прегнемо зажетим очима,

Пак што Бог да и срећа јуначка!

Када види наша морнарица,

Морска вучад, млади Далматини,

Да јим гори Вишка острвица,

Хоће јим се љуто ражалити,

Сјетит ће се старога поштења,

Лавска ће се срца распалити.

Сваки своје да покаје старе.

Када прегнем гинут за ћесара,

He бојим се ништа на свијету,

Јере хоћу мр’јети свакојако.

51

Ако под Вис мегдан добијемо, Ново ће се доба отворити Аустрианској младој морнарици,

Потомци ће сретниј’ од нас бити

Трговином и војним поносом,

У приморје нестат сиромаштва,

И сва врела провријети богатством.

Ка за вр’јеме рата од Кандије.

Но на ноге, моји соколови!

Дајте биљег да нас ћесар гледа;

И соко je птица премалена,

Ал се бори орлом великијем.“

Кад Тегетов в’јеће посоколи,

Сви војници на ноге скочише,

Пак јуначку бесједу дадоше:

Да ће храбро удрит на Таљанце,

Да живота поштеђети неће,

Ни жалити ишта на свијету,

Ма се сваки под Вис утопио.

Када броди луку оставише,

Двадест и два на броју се реде,

Међу њима седам оклопњачах

И готово десет паробродах,

А остали на једра крилата.

Пред њима je человођа „Кајзер“,

Који носи стотину топовах,

Осам стотин младих соколовах.

На двадесет српња уср’јед љета,

О блаженој дјеви Маргарити,

Подранио храбри бродовођа.

52

Тегетове, познати јуначе, Те je своје име огласио У данскоме њемачкоме рату,

Пак дозива побочника свога.

Те je њему тихо бесједио:

„Дај биљега, нека види војска!

На броде су двијесто дурбинах.

Нека сваки на поређе гледа.

Низ пучину докле броде спази,

Страшне броде нашег душманина;

А ко први сагледа заставу

Новог царства б’јеле Италије,

Те Персану над панц’јером вије,

Дати ћу му пића три дуката.“

Кад се броди краја отиснуше,

Пребродише истрску обалу,

Из далека мотре Велебита –

Те му глава у облаке тиче –

Који д’јели браћу једнокрвну;

Прође јато задарске отоке,

Шибеник се издалека б’јеља,

У то викну момче из стабалах,

Оно викну ка да се помами:

„Ево броди, а ево заставе

У конавлу Виса маленога.“

Пуче звизга по нашем бродовљу

Од радости и јуначка зо’ра.

Њеки кличу: „Мила домовино,

Како те je душман препануо,

Ево твоји синци у помоћи,

53

Који ће ти ране извидати, Избавити силе Персанове!“

Кад Персано опази бродове,

Гдје се к Вису на једно примичу,

Он дозива побочника свога,

Пак je њему сјетно говорио:

„Ох, Дамико, официрска главо!

Ево к нами душман се примиче

Са свом силом, заметнут ће кавгу.

Ja сам ноћас зли санак уснуо,

Да смо ново село населили

У конавлу код отока Виса,

Знади, сине, добро бити неће.“

Ал Дамико њему одговара;

„Немој тако, драги господине,

Сан je лажа, а Бог je истина!

Ми смо јачи од нашег душмана,

Њега ћемо ласно освојити,

Преда св’јетом образ освијетлити,

И мелемом ране помазати,

Што je нами Швабо задесио

На Кустоци уср’јед Италије.

Господару, да се послушамо!

Прекрцај се на другу ђемију,

Баш на страшни оклоп „Подушњачу“

Те ти растри од платна биљега,

Нека броди у поређе стану.

Ако би нам Бог и срећа дала,

Да „Кајзера“ с мјеста подушимо,

Или да га отмемо дружини,

54

Сви ће други броди предати се, Предати се или изгинути, Као сродно јато јаребицах,

Кад јим вођа најпрви погине.“

Мудар био Персано војвода,

Мудар био, пак и погодио,

Он остави „Краља Италије“,

Прекрца се с својим побочником

Ha стравичну лађу „Подушњачу“.

Било ведро, пак се наоблачи,

духну јаки вјетар од сјевера,

Ситна киша стане попршават,

Морје се je јако узмутило,

Да им бректиш, да им набрецујеш,

Но су ово змаји Далматинци,

Којима je по трагу остало,

Да не пуште са себе поштења;

Праунуци старих соколовах,

Што разбише силу Кандијанах,

Огњевитог дужда мљетачкога,

Који се je био захвалио,

Пред сенатом и ц’јелим народом,

Да ће њима јарам објесити

И бродовље огњем изгорјети;

Који својом крвљу прославише

Госпоштину града Венеције

– Крилатога лава Светог Марка –

На Лепанту, на боју крваву,

Гдје сломише силу султанову.

И у других стотину бојевах,

55

За које јим заслуге Мљечићи

Надјенуше име Шкијавони,

Што ће рећи роби урођени;

Сковаше им гвоздене окове,

У којима народ попуташе

Пет стотинах и више годинах,

И словинску св’јећу угасише,

Да не св’јетли на југу кршноме!

Прогнаше им језик и народност

Из судова и из училиштах,

Да не памте којега су прјетла,

Забораве своју повјесницу,

Мили језик, дичне обичаје…–“

Пáли јунак из бојних топовах,

На панцјеру пење знаменија,

Да се битка почме заметати

На све стране највећијем зóром.

Боже драги, чуда великога!

Кад се броди близу примакоше,

Стаде јека, клопот и грмљава,

Тутњава се надалеко чује,

Рекао би да je судњи данак.

Паде магла од неба до мора,

Није магла југом наћерана,

Beћ je магла од црнога праха;

Сиње се je море помамило,

Валови се дигли на брјегове,

Те нагоне брода супроћ брода,

Кâ да ће јих свијух прогутати.

Да je кому моћи завирјети,

56

Кроза тмуше дима сумрачнога, Человођу весела „Кајзера“!

Њега су ти, побро, опколили,

Од највећих лађах талијанских,

До четири љута панцијера,

Те га гађу са четири стране.

Грдне су му штете нанијели,

Спредње стабло с трупа оборили,

Прекинули гужве исплетене,

Пало дрвље и конопље тешко

По покрову до средине брода,

Угушило димњак и кухињу,

Натрпало простор на покрову,

Да се нитко шенути не може,

Није шала зрна по сто оках!

Ho je нами срећа подарила

Генерала Пеца крилатога,

Што управља веселим „Кајзером“,

Премда га je људска обрáнила,

У јуначкој крвци огрезнуо,

Скаче морнар као јелен хитри,

Пак соколи јуначку дружину.

Њеки купе дрвље и конопље,

Распачају, чисте по покрову,

Неки тр’јебе димњак и кухињу,

Да се ватра по крову не пружи,

Њеки носе камена угљева

У машину, да се пећи пáле,

Њеко руком окреће кормило

На сврдао, да се брод обраћа.

57

Ово ти je радња по покрову.

Кад се трже весели „Кајзере“,

Те испали четрдест топовах,

Све одједном, а од л’јеве стране,

Да поздрави војводу Персана,

Те му на бок сипље ватру живу;

У мимогред куцну међу плећа

Панцијера „Кастела Фидарда“,

Колико га лако ударио,

Тријест га je лакатах турио, –

Ко на ногу стао, попадао,

Сви судови у крпатке пошли, –

Натроје се панцјер улупио,

Јер je „Кајзер“ у ланцу омотан

Као мало д’јете у повоју.

Умукнуше таљански топови,

Све одједном бојак утишмао.

Боже драги! Што ће оно бити?

Морнарице стале пак гледале,

Гдје „Палестра“ огањ прихватио,

Бљује тмуше из своје утробе,

Ка клачина кад je прогорјела;

Хоће лађа у лагун отићи!

И да би јој гдјетко прискочио,

И дружину огња избавио.

Није шала броду се примаћи,

Није шала у лагун скакати.

Сáм се један нађе Обилићу,

Далматинац Нико Кáрковићу,

Кад угледа гдје „Палестро“ гори,

58

Помислио на старе јунаке, Скочи с брода као соко сиви, На горућу лађу нагазио,

Смаче витез тробојну заставу,

Што панц’јеру о крми вијаше,

Опаса je и тврдо заузли,

Пак донесе у своју дружину;

Благо мајци која га родила,

Он je своје име огласио!

Када војска виђе, е изгорје,

И да није вр’једна прегасити

Живу ватру, што се попримакла.

Џебеани у најдоњој спреми,

Покликнуше из једнога грла:

„Боже живи л’јепу Италију!“

У то пуче лагун у „Палестру“,

Ка најјачи тријес о прољећу:

Плам се диже увис до облака,

Иза плама црна магљуштина,

Иза магле ништа не остаде

Hero њеки огорјели пáњи,

Површином мора гдје плутају,

Црни брате, као на гаришту.

Тегетову ново срце дође,

Те нареди баруну Штернеку,

Капетану „Надвојводе Макса“:

„Давај пари троструку јакоту,

Ево к нами’ „Краља Италије“;

Хоћемо га смјеста удушити,

Да од њега паметара нема,

59

Или нашу лађу преломити.

Тешко, брате, свуда слабијему,

Када јаје о јајету куцнеш,

He знаш ништа које ће прснути,

Ho je вазда боље ударити

Heг чекати да те ко удари.“

Кад допаде „Краљу Италије“,

Страшни панц’јер, грађа америчка,

Да изрига све своје лумбарде

Л’јевом страном на „Херцега Макса“,

Тегетову Бог и срећа дала.

Да му лађу пара подагнала,

Као птица кад je вихар зајми,

Те надјаха „Краља Италије“,

Удари га главом од ђемије,

Изоштреним српом од челика,

На зло мјесто уср’јед л’јевог бока,

Како га je лако ударио,

Сав се прегну „Краљу Италије“,

Поче тонут у дубоко море.

Вика стоји таљанске морнаре:

„Не пуштите, браћо крајишници,

Да се данас овђе утопимо;

Ако смо се крвнички гонили,

Кршћани смо, стари пријатељи,

Ваш je мегдан, ваше сиње море,

Да je проклет, ко ће икад доћи

Домовину вашу нападати

Или краља вашег зад’јевати.“

Морнари су наши милостиви,

60

Шћаху дати руке утопником; Но се, брате, мука допримаче Јаз бездањи кад се растворио

Од тонуће лађе у дубину.

Већ када се полу подушила,

Талијанци, учени пливачи,

Побацаше са себе хаљине,

Свак дочепа по једну трупину,

Те се баци мору у жвалице,

Да доплове Вису у отоку,

Ками мајци да се не утопе,

Чујеш лелек младих утопниках,

Чујеш писку голих пливалацах,

Ко галеби по валових плове –

Њеки вика: „Леле мени мајко!“

Њеки други: „Исус и Марија!“

А множина: „Прими Госпе душу!“

Кад Персано угледа невољу,–

Подушену најбољу ђемију,

Гдје „Палестра“ огањ изгорио,

„Кастел Фидард“ гдје му једва плови,

Њеки други љуто изрешетан,

Прима воду са свакоје стране,

Њекојему димњак сав растр’јескан,

Те га пара возити не може;

Њекојему крма исц’јепана,

Те се, болан, не да управљати;

Њекојему дружина нестала,

Пак се врти тамо и овамо,

Ка пјан човјек кад стане лутати –

61

Бјежи, старац, главом без обзира, Пак се спушти у далеко море, Да окупи срушене остатке

Таљанскога на гласу бродовља.

Кад усидри у јакинској луци

Развалине угледног корабља,

Уста народ, и би га заклали,

Да’јим старац ноћу не умаче

У хаљине женске преобучен.

Под Вис оста младеж ђеновешка,

Којој су се дједи прегонили

Мљечићима у стара времена

О првенству нада сињим морем;

Погинула многа госпоштина,

Књижевници, о свачем знатници,

Међу њима оглашени Бођо,

Несуђени владар Далмације.

Погинуше три хиљаде војске,

Што од зрна, што од љускотине.

Што утопца, што ли паљеника,

И данас им трупове избаца

Плахо море по вишкој обали,

Ил рибари у мреже хватају,

Те множина рибе јести неће

Око Виса за коју годину.

Јошт je море к отоку нан’јело

Од дрвета малену кутију,

У кутији Бођо затворио

Посланице, књиге нам’јењене

Својој љуби, драгим пријатељем,

62

Најпосљедњу љубав да под’јели, Ка да га je била осјенила Смрт немила у цвијету младости.

Кад Персано народу утече,

Над Јакин се црни облак слеже,

Из облака муње засинуше,

Побише се вјетри по простору,

Страховито море усколеба,

„Подушњачу“ година подуши

У дно луке у ситној пржини,

Ту je снађе што јој име слути,

Јер ју нађе у пола живота,

Ода свуда ка решето шупљу,

Што je зрна под Вис просијаше.

Кад Тегетов оста на мегдану,

И кад виђе Таљанце бјегати,

Да јих дурбин достићи не може:

Он окупи јуначко бродовље,

Што се бјеше нагло окренуло

У поћеру своме душманину,

Пак достиже вишко пристаниште,

Те обађа све бродове редом,

Те погледа штету и губитак,

Да свачему начина учини.

Нема боја без људскога меса

Ни на суху, камоли на мору,

Него да су просте по сто путах

Људске ране, кад се славом лијече.

Погибоше осам официрах,

Дваест и шест остале дружине,

63

Сто и тријест ранах допануше.

Морнарица жали два сокола,

Храброг Мола и умјетног Клинта,

И осталу милу браћу своју,

Те пролише племениту крвцу

Под заставом бечкога ћесара

За одбрану своје домовине, –

Нек им лака црна земља буде!

Вазда ће јих прип’јеват јунаци,

На њихову гробљу пронић цв’јеће,

Топит ће га висанске ђевојке

Свако вече, када зађе сунце.

Вјетарци ће мирис наносити

Од Ловћена чак до Валебита.

Кад Тегетов покопа тјелеса,

И учини најпосљедњу почаст

Погинулој браћи и дружини; –

Кад пољуби и загрли Урша,

Браниоца Виса крвавога,

Кад захвали вишком начелнику,

А опреми б’једне рањенике

По крајини у градске болнице,

Да се њима славне ране л’јече: –

Шаље гласе милосном ћесару

Преко жице, да прије долете:

Како му je Бог и срећа дала,

Те саломи душманско бродовље,

Избавио Виса од обсједа

И приморје наше свеколико.

Ћесар њему хитно одговара:

64

„Тегетове, све моје уздање!

Ja те пењем морским војеводом,

Што до данас Аустрија га нема,

А свој мојој храброј морнарици

Моје хвале и моја наклоност

За побједу, што je одржала

Борећи се под мојом заставом!“

Помало je на св’јету јунаках,

Да наличу орлу Тегетову

У јунаштву и у праведности,

У кротости и у смирености:

Он не крије ничије поштење,

Ни малога што по броду мете;

He завиђа нашој народности,

Ho признава врлине морнарске

Соколовах младих Далматинах.

Откада je гавран поцрнио,

Није сила силу дочекала,

Није соко орла распршио,

Ка Тегетов Персана војводу

Код отока Виса маленога!

Слава се je бојна окитила

Тегетовом и његовом војском,

И Аустрији ране зарастоше

На Садови, што јој Прус зададе,

Стара се je срећа пробудила,

Далматинско име ускрснуло

Из гробницах давних прадједовах,

Све приморје од Будве до Трста

Опрости се силе талијанске,

65

Остаде ни на мору прв’јенство.

Сад дај боже да се мир утврди,

Да се људска крвца не прол’јева.

Да се људи о напретку баве,

Да се браћа међу собом сложе,

Да развију своје трговине,

Своју знаност и своје творине,

Да не љепше сунце обасије,

Да се трње ружицом окити,

Све на славу бечкога ћесара,

А у здравље наше морнарице,

И за спомен славнијех јунаках,

Који својом крвљу печатише

Под Вис б’јели сву нашу будућност.

Након себе примјер оставише

Омладини, далеку потомству,

Да с’ огледе у ове врлине,

Да прославе драгу домовину,

Да с’ одзивљу краљеву позиву

И његову славну намјеснику,

Докле текло сунца и мјесеца!

66

БИЉЕШКЕ УЗ БОЈ НА ВИСУ

Мануило краљ – Виторио Емануеле II (1820–1878), краљ Сардиније и уједињене Италије.

Ламармора – Алфонсо ла Мармора (1804–1878), италијански генерал и предсједник владе, поражен 1866.

Гарибалдо – Ђузепе Гарибалди (1807–1882), херој

италијанског уједињења; 1866. командовао je добровољцима у рату против Аустрије.

Кримеј – Кримски рат (1853–1856) између Русије и Турске у који су се укључиле Енглеска и Француска наневши пораз

Русији (Московима).

Пад – ријека По.

Јакин – стари назив за Анкону.

Цуришки мир – Циришки мир из 1859. године којим је Ломбардија припала Италији, а Венеција остала у Аустрији.

Албини – Ђовани Батиста Албини (1812–1876), италијански адмирал и командант у боју на Вису.

Надвојвода Макс – адмиралски брод аустријске флоте носио је име мексичког цара Максимилијана (1832–1867), брата цара Фрање Јосифа Првог.

„Подушњача“ – оклопни брод тешко оштећен у боју на Вису.

Кандија – Кандијски рат (1645–1669), тријумф Турске над Венецијом у борби за Крит.

Кандијанах – Пјетро Први Кандијано (око 842–887), млетачки дужд погинуо у борби са Неретвљанима.

Бођо – Пјер Карло Бођо (1827–1866), новинар, правник, професор и посланик, потонуо je заједно са бродом „Краљ Италије“ у сукобу 1866. године.

67

ПРЕВОДИ

Класична дјела Ћ. К. Салустија повјесника

римског

I

САЗАКЛЕТВА КАТИЛИНЕ

I

Сваки човјек, који се заузме разликовати

другој животињи, треба да се свемоћно стара не

проводити живјење мукло као говеда природно

створена четвероножна и утроби служећа, јер

свака наша добродјетељ у духу а не у тијелу сједи.

Дух je способан владати, тијело служити. Први нас

саобћава бозима, друго скотима. За то мним: боље

помагати се разумом нег’ силом постићи славу, и

будући овдидоље пријек живот, звук му предалеко

одслати. Јер цвијет богатства и гиздајства мине и

вехне; добродјетељ се храња јасна и вјечна. О војни

разна су међу људма мњенија: напредује ли силом

духовном или тјелесном, јер заиста предузећа хоће

прије савјета, а савјети хитро дјеловање, тако једна

ствар и друга по себи слабашне, здружене, спомажу се.

II

Тако у почетак цари, најстарији образац

човјечје власти на земљи, различним начином

73

ко разум, ко особу устројаваху. Онда људи дане проведаху без узноситости, задовољан свак о своме.

Но откад у Азији Цир, па Лацедемони и Атињани

у Грцији стадоше јармити народе и градове, проузрочити рат из претјеране жеље господарства, судити највишу славу, највише царство, тад се јавно одкри разум бити у боју важни јер да би

цари и вође толику добродјетељ у миру колико

у рати његовали, праведљивији и постојанији

трајали би човјечји догађаји, нити бисмо виђали

превраћати, ни преселити ни смијешати се све, рад чега се лакшије храни царство оним начином, којим се доби. Но, ђе се умјесто поспјешности беспосленост, а умјерености и правди блудност и

гордост, скупа обичајем, измијени се срећа: таквим

начином свагда способнијема неспособни предају

владу. Колико људи ору, граде, броде све послужује

добродјетељи, али многобројни има који се

утроби и спавању одаше, глупи и незнатни живе

пролазећи, којим je, доиста неприродно, тијело све, дух бреме. Такви ja цијеним једнако живот и смрт јер се од обоји мучи. Но богме онај ми се чини жив

и духовен који, дајући се какову занату, глас добије

сјајног предузећа. Разлог je величанствен, а разна

природе званија.

III

Лијепо je чинити добра народности, но и красно

рећи није стидно. Тако у рати, као у миру, дано

нам je постати јасним, и многи, ко за дјела своја, 74

ко описивајућ туђа, имају хвалу. И доиста премда не слиједи једнака слава писцу као вођи1, ja судим

бити претежак труд првому, најприје зато што мора

изједначити догађајима ријечи, па ђе погрешке

открије, многи му припишу злоби и зависти, ђе

помиње велике примјере и славу јуначку, свак, док чује оне ствари што мни себи лаке, сматра их добре, остале луде и махните. Млада плахост

спрва тури и мени као многе друге к држави, и

велике противности нађох, јер мјесто умјерености, невиности, раскошност и лакомство царствоваху: што, рецимо, да je дух чист зла мрзио, опет ватрени понос млади(х) љета обдржаваше ме међу толиким

пороцима. Ja се доиста не слагах поквареношћу

другиј, но свеђер та жедња узноситости омотаваше

ме с њима у једну исту чест и нечест.

IV

А сад кад се дух мој од толиког кала и

опасности свлачи, заузевши посљедње живљење

далеко од послова провести, не хтједох га као

никови лијености посветити, ни одати се селу, лову

и подобној ништавној радњи, нег’ повраћајући се

пређашњему учењу, од којег ме зла гордост одвоји, почех описивати на махове дјела народа римскога, она што ми се најзнаменитија чињаху, толико боље што се сећам духа независима надања, страха, партаје. А сад ћу повједати изкрено и пријеко 1 Скраћено од списатеља, војводе.

75

сазаклетву Катилине, догађај громки за новост смјелости и разбојништва. Но ћу прије повјеснице

овђе овог човјека изобразити.

V

Луције Катилина, родом властелин, би великог

духа, крупног стаса, но ћуди покварене и злобне.

С млада насилије, пораз, буну и распре уљуби, упразнивши најљепша љета. Снажног састава, кадрог сносити глад, зиму, бдење, преко шта се вјеровати може. Дух смјели подли, лицемјерни, брз

рећи и одрећи, обећати и преварити, лаком туђега, раскошан свога, ватрен у жеље, говорење широко, уско расуђење, простране основе због које тежаше свагда стварима превисокима, безмјернима, немогућима. Овај послије законодавства Силе размахнита за господарством, и сва му средства

бјаху добра, тек да краљем постане. Сведневно

раздражаваху худи дух зла срећа и гнусна савјест, два зла позлијеђена горенаведеним начином живљења. Подстрекаваше га још искварени обичај

града изнеможена злим ранама и различним, блудство и лакомство. Повјест иста представљајући ми грацке обичаје, изискује да се свише попнем

мојим доказањем, и о заведенију старинскому у

рати и миру; којим начином Республику владаше, колико ју узвисише, како се она мало-помало опроврже, и од лијепе гадна и мрска постаде, на

лет дотакнем.

76

VI

Град Рим, читам, населише и владаше Тројани, који за Енејом скитнице без стана одаху. С њима се присвоише Абориђинци, род дивљи, без закона и

уредбе, слободан и разпуштан. Ови једним зидом

окружени невјеројатно je како се врло два народа, два језика, два начина живјења у једно споише. А

кад се њиово стање умножи земљом и народом, увјенча цвјетним обичајем, то добро заче завист.

Тад ево краљеви и народи погранични пријетит2

им оружијем, мало пријатеља помоћи, остали

лишени срца узбјећи. Но Римљани у кући и ван

поспјешно радише, провиђаше, посоколише друг

друга, узбише непријатеље, обранише оружијем

родитеље, отачаство, слободу: па одбивши опасност

добродјетељством, дружини и приврженима

руке пружаваху, и пријатеље присвојаваху, више

чинећи, нег’ примајући доброчинства. Владаху се

у грацкој управи под именом краљевства. Цвијет

сиједи стараца здраве разборитости сачињаваше

савјет државни, које, или због старости, или слично

званију, називаху оцима. Унапријед као што би

царственост постављена чувати слободу и узвисити

државу, у гордост и тирјанство изврже; тако

измјенивши редове, поставише владу годишњу су

два главара. Таквим начином умислише угушити

честољубије што духове квари.

2 И ова частица служи за сва три глагола: пријетити, помоћи, узбјећи.

77

VII

И у то вријеме чу се свачи дух висок и трезвен.

Од града ослобођена какви живот и нагли напредак, рећ’ je невјеројатно. Тек што младеж војни приспјеваше на бојном се пољу устројаваше, и више

за красоту оружија и хитрину коњску чезаше, нег’ за

пирове и блуднице. Људма таквог састава ниједан

труд несносним, ниједно мјесто стрмено, ниједна

сила непобједима, све добродјетељи клоњаше. К

самој слави опћа тежња свак ускипљен непријатеља

ранити, бедем скочити, одвојити храбрим дјелом; у

тому полагаху велико име, сјајно витешто. Хвале

ради, о новцима небрижљиви, изкаху велико име

чесно богатство. И могао би овђе напоменути ђе

народ римски малом четом небројну војску саломи, какве положаје одабра, да ме то веома сврхом не дали.

VIII

Но доиста у свакој ствари може cpeћa што више

слијепо нег’ знатно, излије свјетлост или таму.

Дјела Атињана бише на мом мњенију знаменита и

одлична, али ишно мање нег’ се гласа: но будући

међу њима процаптили дични списатељи, кроз сав

свијет иду као несравњена дјела Атињана. По тому

изврсност они’ јунака толико се пoпe колико ју

знаше они мудраци подићи. Чим народ римски не

би никад срећан, јер сви његови знатници живише

78

дјелатељно, разум и силу употребљавајући здружено, сви врсни љубљаху више чинити нег’ говорити, више за своју способност бити хваљени,нег’ добри хвалитељи туђи.

IX

Тако уживаху у отачаству и у рати живјење

благо, милу слогу без зависти, доброти и правди

служаху више природно нег’ законо. Пизме, рати, ненависти злотворима, међу се натјецај к савршенству. У дому божију сјајност, у свому

умјереност, пријатељем искреност употребљаваху.

Два таква начина храњаху владајући себе и државу: јарост у боју, милосрђе у побједи. И знам јамачно да у бојевима чесће би педепсан ко против наредбе

хрва, или ко не хћеде на звук свирке уступити нег’

ко силе ради избјегну застави или стражарству. У

миру па љепше владаху царством милосћу неголи

строгосћу, боље обладаваху увреде прасћањем

неголи осветом.

X

Тако Республика правдом и трудољубијем

питана, силне царе савлада, дивљу чељад и снажне

народе освоји. Почем Картађину супарницу своју

читаво раздроби, не би мора ни краја што се не

отвори; онда се срећа преполови, и преокрену

све. И што не могаше трудови, незгоде, ни рђави и

79

жестоки случајеви покренути, љеност и богатство, што су другима добра, под једним свијетом, подавише сиромаштвом. Спрва се подиже жеља за новац, па за царственост, и би једини извор наше

пропасти. Среброљубје погази поштење, вјеру

и сваку другу честну аљину, а настави гордост, свирјепство, безакоње, продавање свега. Узноситост и честољубије многе претвараху; једно тајити, друго

изрећи; цијенити пријатељства и непријатељства

не по себи сама, но по користи; указати добро лице

мјести срца. Спрва зло корачи лагано, кадгођ се и

казни, најпосље као куга, прјењујући и превирећи, окужи град, а царство од праведног и доброг постаде худо и несносимо.

XI

Најприје више честољубијем нег’ среброљубијем

бјаху духови изпуњени, порок што се највише

добродјетељи приближава, уколико славу, почесност, господство, желе једнако јунак као страшивица, но онај се држи пута правога, посљеднији, у оскудици

поштени средства, посрне странпутицом кривом

и лукавом. Лакомство и прождор злата, што

изврстному на срцу никад пада, зло које као остра

отров тијело и душу од муженства на женство

претвара, неима краја ни дна; не вели никад доста, нити га обилност крати ни оскудица. А кад Л. Сила обузда државу, најљепше цвијеће изроди најгоре

воће: свак стаде плијенити, грабити куће, земље, не

80

пазећи добитници ни начина ни мјере, нег’ свирјепо нападаху грађане. Додај да Сила за умилити се

војничтву Асије, учини га блудна и богата: она

мјеста пријатна и красна за вријеме беспослице, уталагаише чврсти војени дух. Ту најприје војнику римскому омили женски разблуд, вино, образописи

дрворези и слике и наче их пљачкати из домова

Божјих и опћих, пружати нокте свакој ствари светој

и свјецкој. Тек’ што се видјеше ти војници добитни, добивенима не оставише ништа, јер кад честитост изобјести мудре, како би се они разпуштеници у

побједи умјерити знали.

XII

Долазећи богатство у почест а за њ слава, сила, властитост; добродјетељ се мимоиде, сиромаштина постаде срамотом, умјереност зломисонством.

Другарница богатству, среброљубије и гордост

покварише младеж – грабити и расточити –

просипати своје, жељети туђе – стид, зазор, љубав, бози, људи, све на гомилу без цијене и узде.

Вјеруј, сматрајући најприје простране дворове и

села што градовима наличу, па храмове божије

од прескова сазидане: јер ови крашаху благосћу

домове богоштовија, своје славом, и добивенима

не узимаху друго, осим могујства злоучињења: Обратно, данашњи погани род узе разбојнично сојузницима, колико непријатељима, остави

веледушије пређашњи побједитеља, као да се

најпосље тлачити зове владати.

81

XIII

А што би спомињао оне неприличне новости

посвем невјеројатне ко их видио није. Просте

особе на многа мјеста изравнише брда, зидаше

на мору, ови, чини ми се, распршаше богатства, јер кад могаху употребити складно, просуше их стидно. Али курварство, прељуба и блудност не

бијаху ничим мање: људи у женско претварање, жене у открито грешење, за прождрлост бирати сваку земљу, свако море, прије сна спавати, ни глад

или жеђу, ни зиму, ни труд чекати, но све нужде

разкошношћу претећи. Тако младеж, опустивши

очинство, окрену злочинству, дух злом опит, страстима не полагаше границе; због чега за више (право, криво) стећи и разчупати, пренемагаше.

XIV

У тако пространу и трулу граду мога Катилина, и доиста лако, окупити множ велику приврженика готови свакој срамоти и напасти. Сви безочници, блудници, скитници, који руком, грлом и гope3

разточише насљедије, па сви кога замицаху дугови

закучени за наситити своје гнусности и пороке, скупа оцоубице, безаконици, у суду очитовани, или од суда за своје кривде стрепећи, јошт они што им бјаху руке и језици кривклештином и брацком

крвљу опојени најпослије коликогођ нужда и

3 То јест игром, гаљуфством и поганством.

82

савјест гризаху, сви се Катилином побратимише. А

и да му ђе кои невини под руке падаше, обећањем

и ласкањем лако га дружини изедначиваше.

Нарочито настајаше питомити младеж, која

лаковјерна и због година плузећа, брзо се обманити

пуштаваше. А он пазећи што je кому по узрасту

драже, жене, коње, псе провиђаваше, у једној ријечи

ни на трошак ни на своје достојанство гледаше, тек

да их себи вјерно и покорене учини.

XV

Катилина у првој младости би окривљен

цкврним блудством једном дјевицом благородном, једном свећеницом Весталном и за подобне преступке противне сваком закону. Најпосље

уљубљен у Аурелију Оресилу коју ниједан добри

никад не похвали за друго нег’ за љепоту; а она

устручавајућ се узет га из страха веће настанутог

пасторка, даде се за истину да он синоубиством

очити кућу мрскому браку. Koje дјело ja судим би

поглавити узрок што га тури против отачаства, јер

несити дух, проклет небом и земљом, не могаше

ни бдења ни снове утишити: тако савјест морећи

унутреност, скубаше му свијест; нити му се крви у

лицу виђаше, очи убојите, у оду кад скор кад спор, образом и приликом помамном.

83

XVI

Утолико оним уловљеним младићима држаше

многе учионице разбојничтва, и међу њима имаше

хитреца, кривоклетника, и лукави за свашто. Вјера, срећа, опасност бјаху ништа; погажено па свако поштење и зазор, њима поручаваше најжешће

ствари. У оскудици настојећег узрок не олакшаваше

им труда пријатељ, непријатељ, шта вреди? Тек да

се не лијене руке и духови беспослицом. У таквој

дружини и мишице повјеривши се Катилина, видећи сувише свјецки утоп у дугове, и да многи војници Силини у спомени разточеног богатства, старе славе и побједе, међусобну рат желијаху, науми своју учинити Республику. Италија без војничтва. Помпеј владаше у крајном истоку, у

велику надању да ћe консолом постати. Сенат

несећан од ништа. Све тихе и сигурне ствари, и

зато више Катилини пробитачне.

XVII

Тако почетком јунија, сједећи консоли Л.

Цезар и Ђ. Фигуло, Катилина походи поособ

ортаке, куша, дражи, буди, показује своју силу, Республику непровиђену, дебели плијену. Тек искуси што хтједе, све сабра оне које знаваше

нужније и срдитије. Дођоше реда сенаторског

Лентул, Аутроније, Касије, Лонгин, Цетег, Публије и

Сервије Сили, синови Сервијини, Вергунтеи, Анио, 84

Порцио Лека, Бестија, Курије, а витешког Фулвије, Статилије, Габиније, Корнелије, више други многи оглашени у отачаству, из опћина и населбина.

Јошт неки племићи под руком спомагаху буни, гоњени, не оскудицом ни нуждом, неголи жељом владања. Младићи па нарочито великих кућа, Катилину обожаваху, и могући живјети спокојно у достојанству и изобилију неготово готовости, а рат

миру предполагаху. Гласаше се у том времену да

и М. Крас бјаше омочен; и будући Помпеј, његов

заклети непријатељ, тад предвођаше велико

војинство, не би ствари што не узради подићи

његовој шкоди; а кроз то себи обећаваше, ђе би

буна успјела, лако јој се главаром узпети.

XVIII

Ho јошт прије један договор неки други закључи

се против отачаства међу којима би Катилина.

Ja ћy овђе повједати истину колико ми могуће

буде. Сједећи консоли Л. Туло и М. Лепидо, паде

на Аутрониа и Силу, одабрани консоли, порок и

пресуда митна. Мало затим тужба преузама сметну

Катилини консолом сјести, јер не мога у законитом

року изнијети име чисто. Цвјеташе тад Пизон, младић благородни, чудне срчаности, лукав и немиран, којег нужда и опаки обичај пострекаваху

оповрћи државу. С њим се састане на 5. децембрија

Катилина и Аутроние, и углавише на први до идућег

мјесеца консоле Коту и Торквата у Кампидолију

85

убити, ставити руке на владе, и послати Пизона војском владати обијема Испанијама. Глас се

просу, због чега на ново одгодише извршење до

5. фебрарија. Онда преко консола множ велику

сенатора објележише смрти, и да Катилина срећом

не захита под куријом махнути, тај дан се ћаше

служити такви покољ, какви не би откад je Рим

Рим. Но не налазећи се оружана јака сазаклетни, прекиде се основа.

XIX

Потом би послан Пизон у оближњој Испанији

за вицепретора пењући га Крас, јер га знаваше

Помпеју злотворна. Ни Сенат затраја одобрит га, што

за удалити тако опасног човјека, што за заштити се

од Помпеја који бјаше почео давати страха. Но овај

Пизон обходећи државу би од једне чете испанских

витезова убијен: неко рече због његовог владања

гордог, неправедног и худог; неко приписа ствар

Помпеју, говорећи да подиже противу Пизона

оне витезове, своје старе приврженике. Рећи ћу

да се Испанци прије никада не окаљаше таквим

дјелом, премда трпјеше строге владе и сувише: но ja остављам ствар ђе јест. Толико доста о првој сазаклетви.

XX

Кад Катилина видје дружтво окупљено, уведе

га у једну скровну одају двора и, премда их je много

86

и често поособ куша, разсуди нуждно говорит им, и посоколит их овом бесједом: „Да нијесам ваше вјерности и храбрости имао несумјене знакове, залуду би нам у скут пала оваква прилика, бадава би нам велика надања господарства у шаки

дошла; нити би ja људима мледнима и без срца

готово пустио за тражити неготово. Но будући

ja у многе пригоде вас чврсте и мени поуздане

нашао, окренух к једном дјелу божанственому и

вижњему; толико више да свако моје добро или

зло, спазих бити ваше. Сад кад смо у хотењу и

нехотењу сложни, то je крјепко пријатељство. Сваку

сам моју помиса’ вам поособ одкрио: но свак’ дан

дух мој већма се јари, промисљајући какво стање

живјења јест наше, ако ми сами не присвојимо

слободу. И доиста откад je Республика очинство

неких могућих, њима су самима краљеви и кнезови

поданици, народи и пӯци њима плаћају; ми остали

добри, ваљасни, племићи, пучани, смет смо ми, лишени милости, лишени ћедрости, њима у шаки, које, да je Республика на ноге, чинили бисмо стрепити. Утолико милост, моћ, чест, богатство, све

за њих, или ђе им je драже. Нами оставише омразу, прогонство, пропаст и убоиштво. Такве ствари докад ћете трпјети, о јаке груди? Ах, није л’ боље

јуначки погинути, нег’ли једно живјење празно и

потиштено, на посмјех душмански кадли-тадли, срамотно изгубити. Но Бога ми и људи, побједа je наша. С нама je младост, ватреност, храброст, њих године и обилност застараше. Само почнимо, 87

остало ће доћи по себи. А ко жив и одушевљен може више поднијети да њима богатство превире за

просипат га градећи на море, ваљајући брда, а нама

оскудијева нужна рана? Да они углабљу два и више

градива у једно, а ми без крова и момка? Видите

ли их нагомилавати изврстне дрворезе, стасе, слике, ваљати дворове нове за градит их другчије, у једној ријечи, чинити новцем сваку раскошност и раздор, и иошт неизреченим трошковима не могу

таћи дно дубокој кеси. А ми потребни дома, дужни

ван, рђаво настојеће, гope будуће, јао! Шта ни

више осим жалостне душе остаје? Зашто се, дакле, не разтријезните? Ево je, ево она коју сте толико вапијали слобода. С њом честитост, почестност, слава, сјају ви пред очима – сва добитницима прегиње срећа. Нек ве ствар, вријеме, опасност, убогштво, богати плијен, преслове више нег’ моје ријечи. Са мном се служ’ те или за војводу или за

војника, ни духом ни тијелом цијепим, се од вас

ja. Ово дјело надам се с вама свршити постајући

консолом, и, ако се не варам, ви нијесте задовољни

служити, нег’ заповиједати.

XXI

Чујући они људи злом опити, лишени сваког

надања на свијету, премда њима смутити бистрину

чињаше се добри добитак, свеђер га многи упиташе

да мало изјасни условија оне рати, дар побједе, и

које помоћи, које уфање имаху. А он обећа сбрисати

88

дугове, прогнати богате, подарити власт, свећенство; и све куге што носи са собом рат и жестокосрдије предобитника. Именова за јужну Испанију Пизона, Коцерина војничтвом у Мауританији, његове ортаке: пожеље за Дј. Антонија консолат, уфајућ га

саучастника (особа љубазна, но опсађена иљадом

нужда), и с њим скупа намисли латити се посла.

Сувише сваке добродјетељи чисћаше трагове, сваког приврженика зваше надимком и хваљаше, овдје тицаше убогштво, тамо дражаше жеље, некима престављаше опасност или потиштеност, многима помињаше побједу Силину и прогутани плод, а кад их спази узкипљене, молећи да га

љубе и препоручујућ им своја надања, разпусти

скупштину.

XXII

Рече се у то вријеме да Катилина пунан

досјетљивости за принудити дружину сазаклетви, принесе им чаше вина смјешане љуцком крвљу, а кад их оцкврни, и почем вкусише сви, као што се у свећаностима богоштовнима уобичава, савјет им свој одкри. Гласи се да то уради за заимно повјерење и узданицу, и да због тога

постадоше једнако жестокосрдни. Неки суде да

су ове и подобне измисљености приврженика

Цицеронови, да га од љаге оперу. За мене више je ово безаконије нег’ истина.

89

XXIII

Један од састанка би Курије, рода не рђавог, али

опачилом и лукавством пун од главе до пете, толико

да га цензори безчестно из Сената одгнаше. Човјек

ничим мање горд нег’ смјел, непостојан хранити

једну тајну, ни своје исте преступке сакрити, у свачем

рећи и чинити несмислен. Овај већ стар, држаше

неком Фулвијом владиком срамна одношенија, која, видећи га новац’ измузена мање му угађаше. Али он, једећи се, стаде обећавати златна брда и поља, кадгођ над охлађеном тргнути мач, укратко чинити необично људим. Но Фулвија гуја одкријевајући од

куда човјек доби нову ову охолост, толику опасност

Республике не сакри, него, тајећи сока,4 чиње колико

знаде о сазаклетви Катилине, и што се како вјестне

многе: због чега се највише разпалише духови да

поставе консолом М. Тулија Цицерона, јербо од

прије виши дио племића гориаше зависћу и готово

вјероваше оцкврнити се консолат у једном човјеку

нову премда врлу. Но видећи грозност, бацише

завист и гордељивост за леђа.

XXIV

Сљедствено одбори оне године дадоше консоле

Цицерона и Антонија, тешки удар сазаклетнима.

Али се с тога не окани Катилина, но све више

разпрострањаваше своје сплетке; оружје готовљаше

4 Сôк (delatore) произлази од глагола просочити (пронијети, издати).

90

за Италију на утодна мјеста, новце, узете на ријеч своју или пријатељску, спремаше ћа до Фијезола

некому Манлију, који па заче најпрви бој. У то доба

рече се да Катилина превласти множ велику људи, и неке жене, које одприје одржаваху превелике трошке продајући себе, па умаливши се због

старости добитак а не раскошност, дугова имаху

небројни. С њима се надаше Катилина уздићи

римску момчадију, град упалити, мужеве њине

своје учинити или изклати.

XXV

И међу њима Семпронију, која се чесће за

смјелост показа више нег’ жена. Родом, љепотом, мужем, синовима, много сретња, изображена у књижевност грчку и римску, у свирању, игри, пјенију

искусна и више нег’ што се складно проистоји: колико друга једна, сасуд прелести. Но свагда она љубљаше свешто више нег’ чест и складност. Је ли

била новцем или поштењем раскошнија, ко би знао

погодити? У неуздржани блуд чесће раздражавше

људи више нег’ бјаше од њих раздражена. Сувише

у изневјерију, кривоклештини, одрицању дугова

вјешта, у убиство људи скора участница, толико

je нужда и прелест потиснуше. Хитри и лијепи

дух, знаваше напрастно стихотворити, шалити се, говорити красно: њежна, чувствена, ватрена, од разблуда и гиздајства бјеше у ње цијело сокровиште.

91

XXVI

Тако приуготовљен Катилина не пропуштаваше

искати себи консолат за до идућу годину, надајућ

се кад би успио, лако Антонија на своју страну

окренути. Неспокојан увађаше сваким путем стопе

Цицеронове. Ни овај спаваше, но тек што постаде

консолом, знаде обећањем приморати кроз Фулвију

онога Курија читаву основу Катилине одкрити, и сувише шаљући Антонија владати ван Рима, окружи се вјерном и скровеном стражом. А кад дође дан народне скупштине а Катилини осујетише

се надања и уводе што постави на пољу Марцију, тад се боју и свакој крајности зарече турити очајан, јер све његове биједне сплетке нагазише у препону и укор.

XXVII

Утолико опреми Манлија у Етрурију, на Фијезоле

и у оне околице: неког С. Камаринеза у Пицену, Ђ.

Ђулија у Пуљу, другђе остале ђе суђаше згодније. А

у Риму сноваше више ствари скупа: бусије консолу, палеж, оружану поставу на угодна мјеста. Одаше ножем о појасу, својима заповиједаше стајати

сведјер тријезни и на опрезу, работаше дан и ноћ, нити спаваше, ни бдењем ни трудом смалаксаваше.

Најпосље не уфајућ у својој чети, опет, у глуху

ноћ, сабра у Порција Леке поглаваре сазаклетве: ту корећи им лијеност, каза како опреми Манлија 92

тамо ђе има горућих војниках, такођер друге на друга мјеста потребита за заметнути бој, он чезнути

да прије к њима слети ако га ослободе од једног

човјека, од Цицерона.

XXVIII

Мотре се један другога снебђени.5 Самиј

Корнелије витез с Варгунтеом сенатором убећаше

увући се до зоре у Цицерона као да му назову добар

дан, и ту нагло несјетна у својој кући заклати. Курије, тек чу каква опасност консулу грозаше, спјешно преко Фулвије одкри му прјевару. За то она два, примивши вратнице у нос, од толиког издајства повратише се стидно. Кроз то Манлије подизаше

народе етрурске жељне новости, стегнуте нуждом, разсрчене иљадом биједа, лишене због тирјанства Силина земаља и имањ. Јошт најемчиваше сваке

руке лупежа који миљаху кроз оне улице, и сувише

један крдао ајдука Силини, који, колико прије

одријеше, толико у раскошност и блудност просуше.

XXIX

Вјестан Цицерон, видећи огањ са више страна, смути се, и какогођ његово старање противу унутрашње претње не бјаше довољно, a спољашност

и силу Манлиову и њено окрећање слабо знајући, одлучи ствар, већ оплакану кроз уста свјетине, 5 Ни спећи ни бдећи. Чује се највише у Црној Гори.

93

Сенату јавити. Изађе кроз то обични налог ужасни случајева „невредиму консоли хранити

Республику“. Ова, у обичаје римске јест крајна моћ

што отци повјеравају чиновнику, то јест: да окупи

војску, зарати, стегне сваким начином сајузнике

и саграђане, води у отачбини и ван власт војену

и судејску свемогућу. Осим тога, без једног закона

народног, нејма никад консол такво пуномоће.

XXX

Домало Сеније сенатор прочита у Сенату лист, писан, рече, у Фијезоле, и носаше Манлије великом војском диже оружје на 27. отобрија. Современо, како се догадје обично у подобне бојазни, други повједаху чудеса и неказања, други договоре и

преносе оружија; букнула у Капуи и Пуљи буна

робовах. Стога Сенат опреми Марција Ре, и Метела

Критика једног у Фијезоле, посљедног у Пуљу и

покрајине. Ови два војеводе стајаху ван града, одрицајућ им се заслужени триунф из опачила неких обични допуштено и недопуштено продавати

све. И од претора Помпеј Руфо оде у Капуу, Целере

у Пицену раздријешеним рукама6 и Сенат дарове

обећа ко открије трагове сазаклетве, ако роб слободу, а сто тисућ’ систерци, ако слобод и участник двије сто опроштењем. Сувише чете гладијатора у Капуу

и кроз друге опћине по могујству расположи, а

6 „Пуномоћије.“

94

у граду по нижим чиновницима обреди страже свуда.

XXXI

На тако громке звуке устрављен преобрази

се Рим. У један трен знаменитој свечаности и

обијести, плодови дугог покоја, обћа се усели

печал. И мутити се и стењати, ни амо ни тамо, ни

у једног ни у другог повјерити се, не рат, не мир, свак мјерити опасност својим страхом. Промисли жене, заборавне, у толикој дивоти стања, бојни

усклика, како се мучаху, како пружаваху к небу

окићене молитве, плакаху своју дјечицу, питаху, од свега чезаху, остављаху разблуде и гиздајства, у себи не уздајућ се ни у отачаство. Али Катилина гвоздена душа, својему подвигу сљедоваше, ни

видећи око се справе мараше. Л. Паул за погажени

закон Плоција позван, плашаше га. Најпосље

убезочи, и као напаствован да се оправи дође у

Сенат. Ту Цицерон или бојећи се личности чоека, или јаросћу ускипљен, проломи у ону бесједу, што посље огласи, чудну заиста и спасоносну. Сјео

консол, Катилина одлучивши, све сакрити, обрати

се лицем умиљатим, гласом плачљивим Оцима: „Не

вјерујте слијепо, ja сам такве породице, таквој цјели

из млада привика, у надању сваке среће. Видите, могу л’ ja, човјек племић, толиком благостињом мојом и мојих стари народу римскому Республику

хтјети мртву, а спасит ју ко? Цицерон, учерашњик, 95

гост римски“ и одаше напријед псујући, док му сви завикаше из грла: издајице, оцоубице, развратниче.

Тад просуман7 покликну: „Кад ме силом гоните к

пропасти, угасићу развалинама пожар мој.“

XXXII

Па одма скочи из курије дома. Овдје много у себи

обрећи се, најпосље како бусије против консола не

успијеваху, а од палежа добро чуван град, одлучивши

собом боље укријепити војинчтво и завојштењем

сметати скупљање чета Республике, опрући8 у густи

мрак на таборе Манлија. Цетегу, Лентулу и дружини

што знаваше најсмелију, заповиједа присвојити од

кудгођ војске, консола убити, пораз, палеж, и колико

гope носи собом рат наручити. Од дана на дан

великом војском бануо би он на врата Рима. Међу

таквим мукама града, Манлио опреми поклисаре

Марцију Реовом посланицом:

XXXIII

„Војводо, бози и људи знају да ми нијесмо

ни против отачаства, ни за ничију штету дигли

оружије, но за спасити личности наше биједе и

стида. Ми јадни, удављени бездушијем и гњечењем

каматника, живимо многобројни без отчинства, а

без гласа и среће сви смо. Нити би дано ниједному

7 Просутог ума, као и безуман. Чује се у Боки!

8 Бјегати у беспуће. Чује се у Црној Гори и приморју.

96

од нас узбјећи, као предковима нашима, закону, ни губитком имања ослободити животе: толика би опорност тврдица и претора. Често ваши стари

од римског пука ужалосћени убогима помагаше

својим милостињом, и скоро у наше време видећи

превосходност дугова допустише их од сребра на

мјед слимити. Чесће пук исти или из пожудбе

владања, или из узноситости чиновничне угрејан, покрену оружан од Отаца. Но ми ни царство ни честитост иштемо, вјечне изворе сваке рати и

распре међ људма: хоћемо слободу, ону што јунак не

губи никад нег’ животом. Теби заклињемо и Сенат

провидјите тужним градјаном обаану закона; неправетним претором одузети пут повратите; не турите нас крајној нужди да иштемо начин за који

жестоком осветом крви наше погинути.“

XXXIV

А Марције њему: „Ако имају узрока опозвати

се Сенату, баце оружије, поднесу тужбе у Риму, такво бити Сената и народа римског веледушије и неумрла милост, да се нитко, никад помоћи

ради не обрати yпразно. Кроз то Катилина писа

многима реда консоларног и најбољима грађанима

овако: Напасници одољеше: опкољен договором

противника, одајем се судби, путујем к Марсилији

у заточење, не раскајан толиког издајства, но за

мирноћу Республике, да због моје биједе буна не

букне“. Садржаја па другчијег би једна посланица

97

читана у Сенату од Катула, донешена му, рече, у име Катилине. Ево je у препису:

XXXV

„Л. Катилина, К. Катулу, здравствуј. Племенита

твоја вјера већ искушена, дава ми у грке случајеве

сладко поуздање за једну препоруку. Чуј! Не од

моји нови одлука ткати ћу одбрану, но један

глас из дубоког чувства невиности одшиљем ти, што ти жив бог за истина познати ћеш. Оцрњем глупим увредама, какогођ ми се од толико зноја

и приљежности одузе плод и заслужени степен

одрече, сљедовах мој обичај бранећи јавно

правду увиљени. Није, јер не имах одкуд платити.

Орестила моја плаћашe јошт дугове страни новцем

њеним и кћериним. Но видећи људи не – поштене, поштоване, а себе потворена и омражена, обратих се на друга надања, честна много мом-у бићу, за

сахранити остатке мојег достојанства. Писао би ти

дуже, но чујем да ми настоје учинити насилије.

Сад ти препоручујем Орестилу моју и вручавам

je твојој вјери: Спаси ју сваке зађеве, синовима те

заклињем. Живи сретно.“

XXXVI

Он помало дана проводивши код Фламинија

Фиаме за оружати около Ареца народе већ

превласћене, знамењем и другима знаковима

98

царственим, управи логору Манлија. Што, тек се у Риму чу, изрече Сенат Катилину и Манлија

одметницима, осталој ордији забјележи рок у који, ко положи оружје имао би опроштење, осим она два. Скупа нареди консолима нову збирку, Антонију

тећи против ополчена Катилине, Цицерону стајати

на опрезу града. У том времену видјех превеликог

царства римског невољу превелику којему од

истока до запада сунца послуживаше освојена

свака ствар, у отачбини мир и честитост превираше, крај сваке љуцке жеље, а имаше грађана такве опорности да настајаху упропастити неодложно

себе и Республику јербо против два налога сенатцка

не би од толиког множтва ни једини сами који, или сочбином9 прегну одкрити сазаклетву, или од Катилине уступити. Таквим једом и кугом бјаше

загрезнуо виши дио грађански духова.

XXXVII

He само што се преобрази ко имаше дјела

у сазаклетви, но читава рпа пучка стравично

слушаше повјести цодвига Катилине, и у томе

сљедоваше свој обичај, јер свагда у граду скитадија

завиди добре, зле уздиже, мрзи древност, оће новост, зловољна својим стањем тежи да промијени све.

Од преврата и побуне живи без страха јер убогштво

лако без штете изађе. Али народ баш римски, он се

бјаше уздивљио из више узрока. Прво, сви они који

9 Дар соку.

99

зађевом и поганством бјаху свуда досадили, или рђавим живјењем разчупали отчинство, такођер

колика се због ајдучтва и разбојничтва разкућише, сви се у Риму уселише као у свјецко буњиште. Многи у спомени честитости Силе, видећи ондашње

војникаше данас сенаторе, а неке, пребогативши

живјети и носити царски, уфаху себи дизањем

оружја једнаку срећу. Јошт младићи тежаци, који кроз поља живукаху надницом, обмањени опћим и личним даровима, предполагаху грацку

беспослицу тегоби земљодјелства: ови и подобни

највише се опћим злом питаху. Сувише они којима

Сила прогна родитеље, оте добра, постригну

слободу, очекиваху једнако нестрпљиво што би

родила рат. Најпосље противници Сената, више

љубљаху преврат Республике, нег’ себе лежећи

подну. Проклета ћуд, тумињајући дуга љета, у граду

плану.

XXXVIII

Извор би кад Помпеј и Крас, поставши народни

трибуни (на ту племениту моћ попети млади

узрастом, худи природом), почеше нападати

Сенат, свјетину мутити, сипањем блага и обећања

подјаривати, и кроз то јасни и могући постати.

Против њих опираху се сваком снагом многи

племићи јавно на корист Сената, тајно на своју, што за рећи право и кратко, колика гођ у та доба државом управљаху, сви честнима ријечима ко

100

народна права, ко сенацка брањаше, а за своју сопствену корист свак’ отезаше. Сљедствено у

њиова дечања10 ни мјере ни начина, сви у побједи

свирепи.

XXXIX

А кад Помпеј оде у рат Пиратичну и Митридата, народ клону, попеше се малина; њиова достојанства, држава, свака ствар; невредими, цвјетујући, живјаху без бојасни; остале, да не отријезне пучину, судом страшаху. Ал’ тек што у духове помиље искра наде, ончас се староме натјецању подигоше. И да

у први бој Катилина изађе побједитељ, или барем

непобитан, хоћаше што никад, ископати се и

разурити Республика. Нити би се остаци побједом

задуго дичили, јер пренеможеним и безкрвним

мишацама, један би могући отео царство и слободу.

Било je сведјер многих који, премда не познаваху

сазаклетву, у прве посљедоваше Катилини, међу

којима Фулвије, син сенаторов, од оца стижен, повраћен, посјечен.11 У то Лентул кроз Рим, по науки Катилине, колика гођ знаваше кадра послу, сам, или преко ортака, мамљаше, и не само грађана, ма којег драго соја, кад вриједни послу.

10 Препирања.

11 По римској отеческој власти.

101

XL

Тако некому Умбрену наложи наћи посланике

Алоброђеке, и сваким могућим начином подвигу

пресловити, судећи да, удављени личним и опћим

дуговима, а као Гали природе бојене, пристали

би радо. Овај Умбрен учан већ у Галији трговати, познат познаваше већину грацких поглавара.

Он се, дакле, неого’ри не угледавши у Фору

посланике, опомену им отачаство и сажалећи

их чу тужити чиновнике среброљубне, корити

немилосрдни Сенат, не имати олакшице нег’ у

смрт. Ja, рече, показаћу ви, ако желите бит људи, лијек тој патњи. О чем Алоброђци оживотворени, склопише Умбрана: „Да! Имај милосрђе о нам.

Није труда ни немогућег предузећа којега се не

бисмо латили за ослободити многобројни терета

домовину нашу.“ Умбрено их одведе у кући Брута, недалеко од Фора, отворена сазаклетницима преко Семпроније, јер Брута тада дома не бјаше, и за дати

рјечма вјеру, позва Габинија, пред којим прочита

уговор, преброји участнике, и многе неучастнике, сваке врсти и рода, за боље ганути посланике па, обећавши помоћ, опреми их.

XLI

Али Алоброђци подуто гонеташе на коју се

страну турити. С једне их потезаху претешки

дугови, војени духови, обилата надања, с друге

102

виша моћ, стални савјети и мјесто неоснованога уфања добит готова. Разложивши довољно, најпосље пресегну срећа Республике. Потекоше Санги, нарочитом настојатељу оног града, и

колико знаше казаше. Цицерон Сангом извјешћен

савјетова посланике указат се врући сазаклетви, здружит се бунтовницима, обећавати доста, учити за боље уводити.

XLII

Готово у оно вријеме буњаше се у Галију одовуд

и одонуд Алпи, подобно у Пицену, у Бруцију, у Пуљу, јер поклисари Катилине све несавјетно мућаху и нередно: ноћнима скупштинама, преносом

оружија и оклопа, више чињаху страха нег’ штете.

Многе окова претор Целере, поставивши суд по

наредби Сената, такођер у Галију прекогорну

Мурена, опредјељен владању оног предјела.

XLIII

У Риму Лентул и други поглавари, цјенећи

се доста јаци, углавише тек што Катилина уђе у

Фијезоле, Л. Бестија, народни трибун, напао би

у зборницу Цицерона, превриједному консолу

излијевајући мрзост безаконе рати. Овакви би

крој: сљедујућу ноћ сви једнога часа изашли би

сазаклетници свак на свој посао, и, говораше се, раздијељени овако: Статилије и Габиније јаком 103

четом упалили би савремено дванајст мјеста најзгодни града, за да би побуна отворила лакши

пролазак до консола и других које настајаху

смаћи; Цетело запао би на врата Цицеронова и

нањ напао, други па на друге; синови породица, по вишој части благородни, родитеље би изклали; онда крвљу, и огњем забуњем град, преломили би пут к Катилини. О овој основи и приправи Цетего

кораше вазда тромост дружине, велећи им: с

двоумијем и одлагањем пропуштавати најљепше

прилике, дјела не савјети требовати овој сврхи, он би, он, ако га и малина послиједе (остављајући друге тумарати) ускочио у курију. Човјек ћуди

дивље, горуће, претеране, све полагаше у хитрину.

XLIV

Но Алоброђци, упућени Цицероном, договарајућ

се преко Габинија другима, изискиваху Лентулу, Цетегу, Статилију и Касију једну заклетву подписану да однесу сељацима, и без које не уфаху пресловит

их. Три безсвестно подписаше. Касије обећа бити

брзо ту и он, и малоприје посланика, очисти Рим.

Лентул посла с њима неког Т. Велтурција како би

узпут извијестио Катилину, уватио вјеру, и закључио

погоду. Предаде Валтурцију за Катилину књигу

коју овђе давам на ријеч: „Ко сам ja, повједат’ ће ти

књигонош. Пази у чем си угазио, и спомени се да

си човјек. Сматрај своје стање и потребе. Обрати се

за помоћ свакому до најнижег.“ Додаде му устмено: 104

„Зашто он, изречени одметник слуге гони? У граду je све готово као нареди. Шта чека? Нек рупи.“ И

тако даље.

XLV

Овако пролазаху ствари и већ опредијељена

ноћ путовању. Цицерон личне присуствујући код

посланика, нареди В. Флаку и Ђ. Понтину, преторима, поставити бусију на мост Милвио, обуставити и вратити Алоброђце и свиту. Препоручи скровитост

и да се владају по згодама. Без вике, као добри

војници извршише, поставивши страже на мјеста, тајно обколе мост. Дошли на пролазак посланици с Велтурцијем, једанак, на обје стране, преломи

поклич. Гали извјесћени, предаду се преторима.

Велтурције спрва бори се једним против сто мача.

Посље, остављен сам, обрати се Понтину, којим се

познаваше, препоручујућ се да га спасе, дрктећи

положи оружије, и би му обећан живот.

XLVI

Свршен лов, посланици потекоше консолу, ал’

се овај обесели скупа и ожалости. Радоваше се да

одкривањем сазаклетве искупи град опасности, а мучаше се мислећи што ће толиким градјаном обустављеним у издајство радити. Педепсат’ их

клонило би се на његов прекор, разријешити на

пропаст Республике. Тога ради пресегну позвати

105

Лентула, Цетега, Статилија, Габинија, такођер, Цепарија из Терацине при кретању у Пуљу, бунтовник робова. Но Цепарио, чујући одкривену ствар, искочи из Рима. Консол, како Лентул бјаше

претор, за руку га лати, и собом повуче, друге чиње

доћи међу страже у храму Конкордије. Овђе окупи

Сенат и пред многобројном скупштином уведе

Волтурција и посланике. Скупа махну претору

Флаку принијети кутију књигама преданима од

Алоброђанах.

XLVII

Волтурције изпитан о путовању, о књигама, о покрету, поче плести приче, одрицати све.

Најпосље невјеру, језгро ствари, изусти, да je био

скора превласћен од Габинија и Цепарија, не знати

више нег’ посланици, само чу од Габинија чесће

помињати Аутронија, Сервија Силу, Варгунтеа и

многе друге саучастнике. Изповјест Алоброђаца

саодговори. Лентула који се измицаше, увјерише

његова писма, јошт неки изражаји који му се често

омицаху „три Корнелија бјележити Сибилинске

књиге царствоњу Рима: и Цинни и Силли збили се

два, он бити трећи небом јављени „додаваше“ од

пожара Кампидолијума бити оно двадесето љето

проречено гаталицама кроз многа знамена, пуно

рати и брацке крви“. Утолико прочитана писма и

припознани поособни печати, Сенат одлучи сврћи

106

Лентула с чина, и њега у слободној тавници чувати.

Тако га предаше у руке Спинтору, те године Едилу, Цетега Корнифицију, Статилија Цезару, Габинија Красу, бјегућег и стиженог Цепарија Теренцију

Сенатору.

XLVIII

Дигнута копрена сазаклетви, народ који

дотле забуњен отезаше к новости, раскаје се, поче

преклињати Катилину, Цицерона обожавати, као

узбјегнутом робству, сјетковати и веселит се. Јер

од рати надаше се више добити нег’ изгубити, али

пожар, које свирјепство! Који јед! Какве развалине!

12 Нарочито за њега који свако добро своје имаше у

сасуде кутње и у одоре. У посљедње дане ево ти једног

Тарквинија доведена у Сенату, уваћана рекоше ђе

бјежи к Катилини. Сад овај, просећи вјеру да говори

слободно, и наредивши му консол да не таји и

ништа, изложи приуготовљене палеже, пораз добри, покрету одметни, више, ниже, што и Велтурције.

Додаде себе посланог од Марка Красса Катилини

да се, чувши притвор Лентулов, Цетегов и дружине, не препадне, нег’ јошт прије на граду бити, тако би похрабрио пријателзе, а служње ослободио. На име

Красово, једног тако могућег, честитог, благородног

мужа, неки не вјероваху, неки превјероваху, многи

бојећи се окренути прам толике особе, многи

12 Нисам могао никако узбећи овој форми више ораторној нег’ сторичној.

107

обвезани му за личне користи, повикаше из свег гласа Тарквинију: лаже и напаствује. Онда Цицерон

у пуни Сенат очитова Тарквинија потворником, и

повеље оковат га док каже ко га на то наћера.

Неки у та доба рекоше бити ово закука

Аутронија, који, омотајући краса, надаше се

његовим именом заштитити остале. Други гонетаху

научен Тарквиније Цицероном за тако затворити

Красу уста на обрану сазаклетника. Ja, повјестник, чух па од истога Краса говорити, пришивена му та срамотна биједа Цицероном.

XLIX

У тој бурној смјеси обсађен консол не хћеде

окривити Цезара, премда Пизон и Катул власт, молбу, мито употребише, оба против Цезара разјарена; сећан Пизон грке битке злоузећа за

неправедну смрт једног с оне стране Поа; Катул па

не могаше прогутати првосвештенство Цезарово, а себи стара и славна од једног момчета потурена и соуминута. Сходна би згода освети, јер Цезара

пусторука13 и милостива, притезаху многи дугови.

Но се консол одрече толикој напасти, а она два

дражећи свакога, причајући басне о Цезару, као да

су их чули од Волтурција и Алоброђаца, разпалише

за њ велику ватру. Утолико неки витези римски, који

оружани стражаху храм Конкордије, подигнути, или грозећом опасношћу, или веледушијем и 13 Раскошна.

108

ревносћу, за Республику, излазећему Цезару из Сената, пријећаху шишима.14

L

Међу оваквим страдањем, потврдивши

Алоброђци и Велтурције своја доказивања, Сенат

одлучиваше о даровима, кад ето слободи и остали

приврженици Лентулови, просипат се кроз углове, постицати слуге и надничаре да се подигну ослободит га. Други наговараху чето вође скитадије, учне у бунама и превратима рибати. Цетего па поручиваше момцима и слугама (кита искусни

зликоваца), да оружано и сложно тавницу напану.

Консол извјесћен, нареди обране, што вријеме и

нужде изизкиваху; окупи Сенат и положи питање

о судбини уваћени. Тад Силано, одабрани консол, и за то први упрошен, закључи, да буду сужњи, такођер Касије, Фурије, Умбрено, Аније, ако се улове, посјечени, па преокренут бесједом Цезара, рече држати се пресуде. Т. Нерона, то јест да се умноже страже и одгоди питање. Но Цезар, кад му

дође ред, упитан консолом, овако се изрази: LI

„Отци! Сви они који одлучују о стварима

неизвјестнима, треба да се од мрзости, милости, јарости и љубави свлаче: трудно дух припознаје 14 Ножевима острим од обе стране.

109

истину кад je с њима савладан, нити јошт никад човјек послужи у исто вријеме страсти и правди. Ако

употребиш разум, добро je, ако те обузме страст, она

влада, дух служи. Примјери ми превосходе царева

и народ који, занешени јаросћу или милосћу, зло се

сјетоваше, но ми je драже опоменути дјела преткова

наши, ђе они угушавајући страсти, уздржаше

поредак и правду. У рати Мацедонској против

краља Перса, град Родос, поставши великим и

честитим преко доброчинства римскога, обрати се

нам невјеран и злотворан, а кад се рат доврши, ђеди

наши, да не би ко промислио јер их више богатство

него невјера прам Родоса диже, опростише. Такођер

у све рати Пуничне, какогођ Картађинци химбено

мирове и примирија ломљаху, Римљани, и кад им

се прилика деси, никад се не осветише, пазећи

на своје достојанство више нег’ на непријатељску

заслуry. – Тако и вами треба поступати, отци, да у вас не преузмогне злочинство Лентулово и дружине, величанству овог Сабора, ни да ве

јарост више нег’ милост преовлада. – Ja заиста, ако

достојне њихову преступку находе се казне, премда

би биле изванредне, одобравам их: ако ли па злоба

превосходи разборитости, држим се оних (х) што

закон прописује. – Многи пређашњи бесједници

красорјечно и пространо случај Республике

оплакаше: худост рати, пораз добивени, дјевице

заробљене, дјеца из материни њедара оскубена, родитељи згњечени жестокосрдијем војничким; пљачкање храмова, грабеж домова, крвопролића и 110

пожаре у једној ријечи оружијем, раздором, крвљу и враждом пуно све.

Али за неумрлог Бога, тако звјерским

описивањем што се хтједе? Ганути вас на мрзост

против сазаклетника? Но, ко се не разљути грозеће

опасности, како би га ријечи распалити могле?

Нема на свијету (тога) кому се своје биједе малашне

чине, но се многи прекомјерно увреде. Али, Отци, не сличи свакому све. Они што потиштени живе, рецимо да посрну због јарости, ко зна? Срећа и име њима je једно. Иначе дјела они којима je повјерено царство, и сједу високо успети, света су свакому човјеку. Тако у великој срећи, премала je разпуштеност, ни стоји добро радити криво, јошт мање јаростно. Јарост зове се у простаке, у владаоце

свирјепство и тирјанство. Ja озбиљно држим, Отци, да у овој незгоди никаква педепса наличи преступку, но има људи паметозлобиви, који, злочинцима заборављајући кривицу, претресују осудбину кад им се строга чини. Силано јест

муж ваљасни, и што рече, увјерен сам да рече за

љубав Республике. Нити би га у тешке ове догађаје

ненавист или милосрђе преокренуло. Тако јест, познавам обичај, познавам смирење његово. – Свеђер никаква пресуда чини се мени жестока

(јер што би жестоко против такви људи било), но

Республики нашој непристојна. И не знам je ли

напаст или страх теби, Силане, одабрани консоле, пресловио предложити један нови начин казне.

Од страха није треба говорити, мотрећи на силно

111

војничтво окупљено провидносћу пресвјетлог нашег консола. О казни добро можемо рећи истину: међу убојштвом и невољом смрт je страдању покој, не мука; она сва грчила умрлим разпада. Потља ње ни патити ни уживати.15 Али за неумрлог

Бога чему не рекосте да се прије бичем сврху?

Зар не допуштава закон Порција? Но има закон

што прописује мјести смрти изгнанство. Или зар

бијен je гори од убијеног? А шта може бити горе

и јаче против криваца толиког преступка? И да

je лакшије, што je то? Бојати се закона у мањем, у вишем преступит му. Но, ко ће најпосље корити нас о изданој пресуди. Ко? Вријеме, године, срећа

што слијепо свијетом управља. Они неће имат

зла, који не заслужише горе. Ви па, Отци, другчије

сте сматрани од остали. Свакиј рђави примјер

долази од једног доброг. Али падајући влада у

руке злих, или мање добри, оне нове провидности, од достојног предмета и сходног, на недостојни и непристојни преносе. Лацедемони, савладавши

Атину, поставише тридесет прибрани владању. Ти

у почетку истребише неке зликовце обћемрзне, и народ одобри радостно. Узрасла лагано моћ, дођоше до убитства добри и зли, до обће страхе: тако онај град сатрти и служећи скупо плати своју несвјестну радост. У наше вријеме кад Силла, побједитељ, чиње посјећи дамасипа и друге опћим благом пресићене, свак правицу похвали; свак рече

15 Цезар je био посљедоватељ философие епикурејске, која одрицава безмртије душе.

112

добро им стоји разбојници, изјеше, мутише брацке.

Но то би увод жалостној вражди, јер свак који кућу

или село (шта велим?) сасуд или аљину другога

пожеље, за уграбити не мирова, док га у прогнање

не тиште. Тако они који се смрти Дамасиппа

обрадоваше, падоше такођер, ни покољ престану, док Сила не насити све своје благом. Није, да се ja тога данас бојим под владањем Цицероновим, али у једном великом граду многе су ћуди и различне.

Може у друго вријеме, под другим консолом, с

војничтвом као данас у његове руке, измијенити

се лаж за истину. Кадгођ тим примјером консол

налогом Сената тргне мач, ко ће му рећи – поврати

га? Или ко ће га уздржати! – Предкови наши не

оскудјеваху ни мудрости ни храбрости, нити

им гордељивост сметаше туђа дјела, кад врла, подаржавати. Оружија и оклопе узеше од Санита, чиновнично одијело од Тоскана, све што потребито цијењаху, одкудгођ долазаше, од пријатеља

и од непријатеља било, помњиво у отачбини

пресађиваху: подражатељи, не завидјетељи

добра. Зато, успоређивајућ се Грцима, казњаху

грађане бичем и смрћу. Али кад16 се Республика

разпространи, и међу толиким множтвом

уснажише се странке, поче се превластивати

невиност, и друге сплетке подобног рода, тад се

уведе закон Порција и слични, који крајни суд у

изгрананству преобратише. Овај се мени чини, Отци, превелики разлог да се не замрсимо у нове 16 Ова частица служи за сва три слога говора кои посљедују.

113

распре. Несумјено, кад они што готово из ништа подигоше оволико царство, мудрост и разборитост

превосхођаше нашу, који стењемо славни добитак

уздржати. Шта дакле, драго л’ ви je пустити кривце

и ујачити војничтво Катилине? He богме, но ево ви

мој сјет:17 Свако њихово добро попиште, њи кроз

најсигурније обћине окујте, ни допустите њиову

правду, више никад, пред Сенатом или народом

поднијети. Ко преступи имајте обћим злотвором.

LII

Кад Цезар умукну остали, говорима различнима

и несагласнима, ко једним ко другим приставаше.

А Порцио Катон упитан његовог мњенија, уђе у

сљедујућу бесједу:

„Различно je моје мњеније кад ствар у себе и

опасности наше разаберем, и кад са мном чувства

неки обратим. Ви разложивасте, чини ми се, о казни

пристојној онима што против отачаства, родитеља, жертвеника и својтине, основаше безакону рат. Али дужност позивље нас овђе одлучити не толико како

их казнити, него како их обузтавити. Казнићете кад

je учињено свако друго разбојничтво, ово пустите

сљедовати, па докончено кад буде, касно ћете тражити

суд. Освојен град, ништа не остаје добивенима. Но за

Бога неумрлог, вами говорим који сте свагда ваше

дворове, села, стасе, слике и уресе, више љубили

него Республику. Ако сте те ствари каквегођ су

17 Скраћено од савјет.

114

што толико његујете, ради уживати, ако у вашој обилности желите покоја, отријезните се, помозите

држави. He тиче се не, данка и удављени поданика, слобода je о концу и живот наш. Честократ, Отци, рекох ja о овому предмету доста, често прокле’

блудност и лакомство грађанах, због чега доби’

небројне непријатеље. Ja, који мени и ћуди мојој не

помилова’, никад, ниједан порок, зло зна’ опростити

другима из ћефу сваког сладокуса. Но какогођ

ви мене слабо послушасте, Республика се некако

одржа: велика моћ претрпје безбрижност. Сад се

не тиче проводимо или добро или зло живјење, или, колико je величанствено или сјајно царство Римско. Да! Ове ствари какве гођ су или наше или

у једном снопу с нама, хоће да буду развратни. Ал’

овђе ко ми говори о милосрђу и веледушију? Давна

права имена ствари изгинуше, откад се просипање

туђега назива милосћу, смјелост у злу крјепосћу, за

то отачбина тоне. Али кад je такви обичај, будите

немарни среће сајузника, милосрдни лупежима

благајнице, али крв, крв вашу поштедите, да ве

така једна развратни не зами све у пропаст. Чусте

ли како се красно изрази Цезар о животу и смрти, ругајућ се, мислим, вјеровању једног будућег вијека, и да злој путем другчим од доброг млита без

свјетлости кроз предјеле непросвјећене, тужљиве и

страшне.18 Утолико закључи да окривљенима буду

добра пописана, они кроз обћине попутани, бојећи

се, мним, да их дружина или подкупљена чета

18 Катон je посљедовао философију стоичну.

115

отме. Гле! Као да се опаки налази само у граду, а не кроз сву Италију, ни тамо могу боље усудити се ђе

оскудијева обрана. Због тога je непријатан његов

савјет ако их се боји ако ли се па у тако обћој страхи

сам не плаши, толико више треба мени, и за себе и

за вас стрепити.

Зато, осуђујући Лентула и ортаке, држите

јамачно, одлучисте у један трен од Катилине, његова војничтва, и свију његови. Колико гођ ви данас узрадите чврсће, толико ће онима спанути

дух: иоље ве спазе двоумне, напанут ће ве жестоки.

Нек нитко не помисли, да ђеди наши оружијем

узвисише државу. Да je тако, ми бисмо je уживали

прелијепу, јер од момака, градова, оружија и коња, боље смо од њих провиђени. Но они други начин имаху за попети се, од којега ми ни искрице (не) знамо: у отачаству поспјешни, у страном владању праведни, у савјете независими; ни лукавством ни

блудством преовладани. Иначе ми лакомство и

блудство хранимо, убогу благајницу, богате просте, обожавамо честитост, љеност грлимо, добар, зао, шта вреди? Све дарове добродјетељне прогута гордост. Није чудо, кад ви радите свак’ за себе, кад

ви у кући угодност, овђе злато и милост заповједају, зато се немило напада упразњена Республика.

Али о том’ доста. Заклели се грађани велики

породица изгорјети отачбину. Народ Галичниј, на

име римско једак, позваше подвигу. Вођа отметни

предводи војничтво, а ви двоумни, не знате што

радити кривцима уловљенима у градцки притвор!

116

Имајте, имајте милосрђе, дјечица су огријешила гордости ради, јошт их пустите оружане. Бога ми, та

немарност и милост ваша, ако се они лате оружија, обратиће се у тугу. Добро знам, ствар je трудна, но се ви не бојте за то. He? Да! Јошт прекомјерно, но због трома и тупа духа, мотрећи друг на друга сједите, уфајућ се, мислим, у неумрле богове који

често ову државу крајнога утопа спасише. He, завјетима ни женским молитвама угађе се Богу: трудом, слогом, старањем све напредује изобилно.

Ал’ одајући се љености и тумарању, па додијавати

бозима, бадава, једки су и противни. Кад наши

стари М. Торкват у Галличној рати свога сина, јер

се непријатељем преко наредбе поби, посјече, тако, племенити момак, смртно плати претерану храброст. Ви, чему немилосрдно изрећи се о овим

отцоубицама сумњате? Бити ће, мислим ja, јер

њиову надстојећему животу, предполагате пропаст.

Да! Помилујте достојанство Лентулово, ако он

икад помилова складност и поштење његово, којег’ драго човјека или Бога. Опростите младости Цетеловој, ако већ није двапут разбојник отачбини.

А о Габинију, Статилију, Цепарију што ћу рећи ја?

Који да су имали иоље свијести, не бише на против

Республике радили.

Најпослије, Отци, за неумрлог Бога, ако би

и било овђе грехоте, ja би’ се проша’ да ве ствар

поправи кад ве ријечи не окрећу. Но смо ми

одсвукуд заокољени. Катилина нас загрљуши

војском. Дио одметни у граду и у њедра. Све што

117

наредимо или провидимо све знају, толико више треба посао поспјешити. Зато моја пресуда јест: Какогођ кроз безаконе сплетке одметни грађана Республика до крајне опасности доприје, они, под

одкривању Велтурција и посланика Алоброђцкиј, буду држани и увјерени покоља, палежа, и други худи зала прам отачаству, и њима стара главна

подепса приписана.“

LIII

Cjeo Катон, консоли и већина дигоше у звијезде

мужа, његову пресуду, његову крјепост, кораху се

називајућ друг друга страшивцем. Само велики, пресјајни Катон. И сачинише његовима ријечма налог. Али ja много читајући, много чујући о

дјелима народа римскога у кући и ван, на мору и

суху предична, уљуби’ истраживати што нарочито

толики напредак поспјеши. Зна’ да често његове

малашне чете многобројна војничтва сакрушише.

Зна’ га слабом силом краљевима могућима борити

се, над тим и тешкима ударцима противне среће; мимоићи у слави красорјечија Грци, у боју Галци Римљане. Ho ja многе ствари претресивајући

познадо’ до изврсност малине заслуживаше све, и

јошт произлазити, да сиромаштина богатство, мањи

број већину превосхођаше. Али откад раскошност

и талагајност покварише град, би Республика

што напротив својом величином пороке војвода

118

и чиновника обдржаваше, а Рим заматорјевши19, не роди за године и године онакви знаменити мужева. Сведјер у моја доба два се прекомјерне

добродјетељи, различног обичаја изњихаше, М.

Катон и Ђ. Цезар, које, кад ме прилика деси, нећу

пропустити без доказати, колико ме разум помогне, нарав и обичај обои.

LIV

Они родом, узрастом, красорјечијем, готово

једнаци, подобни у величанству духа и славе, у другому различни. Цезар за доброчинство и милост оглашен, за непорочан живот Катон. Онај

за благостињу и милосрђе јасан, овај за строгост

почитован. Цезару даривати, помагати, прасћати; Катону никаква слобоштина не би слава. Први прибјежиште биједни, други страшило опаки. Онога

се узнесоше утодност, овога постојаност. Цезару би

урођено радити, бдјети, ђе требаше и на корист

пријатељску забачивајући своју, ништа одрећи што

je дара достојно. За себе жељаше велико царство, војничтво, нове рати ђе би своју дјелатељност развио.

Катон љубљаше умјереност, поштење, највише

строгост. Ни благом богатога, ни силом бунтовника, натјецаше,20 но изврстносћу јунака, смиреносћу 19 Кому не слади ова једина славенска, нека употреби три србске: Рим као мати запрагла не роди… и тако даље. Вук није љепше превео у Нови завјет: Глава I, ст. 7 по Луки.

20 И овај глагол стојећи међу два слога говора, оба управља.

119

благога, савјесћу невина. Тежише бити добар више нег’ показати се: тако свешто славу мање његоваше, све му виша за њ тецаше.

LV

Пошто се отци сложише у мњенију Катонову, консол, цијенећи добро предварити ступајућу ноћ, за да се не би што новог појавило, наложи приправу нужног к извршењу. Он под јаком стражом повуче

Лентула к сужници, а преторима нареди довести

друге. Има у тавници, усходећи мало на лијеву, јама, што пропада дванајст ноћа у дну, зове се Тулијана, сазидана од свудкуд, поврху окружена сводом на ока из живог камена: тужна, мрачна, смрадна, чињаше

протрнути и ужаснути. Слимен Лентул, крвници

га, на то постављени, узеше и удавише. Тако онај

племић преведрог рода Корнелија који би Консул у

Риму, доспије опаки живот ужем достојним његовог

обичаја и дјела. Цетегу, Статилију, Габинију, допаде

једнака судба.

LVI

Кад се то у Риму прикључиваше, Катилина свом

војском собом пoвученом, или Манлијом нађеном, сачини двије чете, подиже на најмогући број одјеле, па, како који својевољњак или приврженик

прилазаше, једнако их ређаше, и готово допуни

чете, јер у прве не имаше више од двије тисуће

120

војске. Али од свега табора сама четвртина бијаше оружана војнички, други на срећу косама и вилама, а неки острима коцима. Узто приближујући се Антоније војничтвом, Катилина довати брда, час

пут Рима, час страном Галија окрећаше табором, узмицајућ се боју. Уфаше скоро умножит се безмјерно, кад буна у Риму бахне. Утолихо слуге, што у прве на јата долетиваху одгна повјеривајућ се у силе сазаклетве, и судећи безобразно бјегунцима

мијешати правду грађанску.

LVII

Кад ето загрмјеше зли гласови из Рима, сазаклетва одкривена, Лентул и ортаци замакнути.

Од чега многи који, или на воњ грабежа, или

за вкус новости бјаху притекли, изчезнуше.

Остатке Катилина одвоји нагло кроз камените

и стрме брежине Пистојске, уфајући крадимице

и постопицама21 Галији допријети. Но Метел

Целере стражаше у Пицену су три чете, тјесноте

Катилинине сећан, а чујући од бјегунаца ђе окрену, нагло се диже и табор положи на поднож гора, код пролазка ђе Катилина мораше саћи. Ни Антоније

бјаше далеко, но премда вођаше војничтво много, ширима путовима гоњаше бјегућега. Сад Катилина видећи се непријатељем обкољен, и разложећи

у толикој незгоди најбоље кушати срећу, одлучи

задјести што прије бој (с) Антонијем. Зато

21 Козарски пут, ђе једва може стопа чепнути.

121

окупљеној војсци изусти: „Знам, војници, ријечи не стварају јунаке, ниједну војску може од плашљиве

храбру, а од слабе снажну, говор војводин учинити.

Колику бодрост свак или природно или обично

у срцу носи, толку у боју одкрије, а ко се не сећа

опасности и славе, залудње су утјехе. Ja сам позвао

вас, да ви неке опомене учиним, и дио узрока

моје одлуке одкријем. Познато je вама, војници, у какву пропаст, замашитост и љеност Лентулова обори нас, и како ja, очекивајући помоћ из града, нађо’ к Галији прекинут пут. А сад ђе смо, видите са мном у једно. Два непријатељска војничтва

затворише нам пролазак к Риму и Галији. Овђе

живјети надаље, брани нам нагота и глад. Ђегођ

одлучимо проћи, треба нам оружијем пропртити

пут. Зато будите духа бодра и чврста, а сукобећи

се непријатељем, спомените се да ви честитост, поштење, славу, ви слободу и отачаству у деснице носите. Ако побиједимо све је за нас, пића и

обилност, врата разтворена обћина и населбина.

Ако нас обузме страх, против нас стоји свака ствар; ни мјеста ни пријатељи бранит ће кога не обрани оружије. Преко тога, војници! Иста нужда не гони

нас и њих. Ми отачаство, слободу, душу бранимо, они празно за моћ малине. Дакле, ви жестином удрите, спомењујућ се старе славе. Могло нам

je бити, трпећи крајну срамоту и прогонство, живити; могли сте многи, губитком добара своји, завирати се кроз Рим туђим хлебом. To стање, чујући се људи, презрјесте као грдно и несносимо, а одабрасте овај други пут. И да вам je драже узбјећи, 122

треба ви јуначтва. Нитко осим побједитеља може промијенити у миру рат. И заиста надајућ се

богатству, окрећући мјести обранитељног оружија

леђа, превелика je лудост. Најприје у боју изгине

страшиви; храбри дубе22 као зид. – Кад у вас очи

убечим, о, јунаци! Кад помислим на ваше искуство, срце ми обећава побједу. Дух, узраст, добродјетељ ваша тјеше ме, највише нужда што и плашљиве

храбри. Шта број вриједи? Кад ве у овој поузаности

не може склопити. Ако па срећа завиди ваше

јунаштво, бар немојте живот без освете изгубити, да вас као говеда кроз тавнице круте, но као људи, борећи се, крваву и тужну оставите непријатељу побједу.“

LIX

Послије малог одмора, нареди свирком да

се чете изреде на пољани, па одјаха коње, за да

припознајући боље опасност, свак да јачи одпор, и пјешке по положају и сили разреди војску. Врху једног поља, међу бреговима с лијеве, а каменитој

литици с десне, начини чело су осам дијелова: од свију извади стотињаке вјеште и побиране, а из прости војника најбодрије, тврдећи први ред.

Постави Манлија на заповјед десног крила, лијевог

једног из Фијезоле, он једном четом слободњака и

кметића утврди се око орла, оног, рекоше, што у

рати Цимбричкој имаше Марије. Од друге стране

Антоније, обољен у ноге, предаде војничтво Петреу

22 Дубе, као, стои право без прегиба. Чује се кроз Далмацију.

123

намјеснику, који чете одгојене постави на челу, за њима осталу војску на опрезу, а он јездећи коња

кроз редове, сваког зове по имену, соколи, заклиње

да се спомену борити лупежима наоружанима

на корист домовине, синова, олтара. Остарио

тридесгодишњом службом у војни као трибун, префект, намјесник, претор, многом славом, познаваше већину војника и њихову храброст, а спомињући их, сокољаше витешке духове.

LX

Тако приуготовљена свака ствар, Петре даде

глас свиркама и заповиједа редовима лагано

напредовати. Исто изради Катилина. Како се

приближише на домах, сви громком виком, заставе

на заставе рупише, побацаше копља, тргнуше

маче. Стари војници, памтећи пређашње јуначтво, ударише прса у прса својски; они без страха одбише. Боре се сваком снагом. Стојаше Катилина

једном четом готовом, пазећи први ред, старајућ се

помоћи уморнима, одмијенити здравима рањене, провиђати свему. Он исти, хрвајући и сијекући, показа се ваљан војник, добар војвода. Петре, видјевши Катилину на муци, проломи једном четом у сриједи непријатеља, и помутивши их, неке

тамо, неке амо бијући се поби, па потуче сустопице

оба бока. Манлије, и онај из Фиезола, погибоше

борећи се у првину. Кад редове раздробљене, а

око се лазину видје Катилина, сећан свог рода и

124

достојанства, у густину непријатеља насрне, туче и пада.

LXI

По разбоју указа се срчаност и бодрост

духа којим дишаху војници Катилине, јер оно

мјесто готово што свак’ у првом боју држаше, онај, смакнута му душа, јошт мртвим тијелом покриваше: малина само у средини, ђе се бори

чета преторова, разпршани лежаху, но сви

предњима ранама бјаху пали. Катилина подаље од

своји, нађе се међу телесинама непријатељскима, дихаше јошт малахно и у лицу храњаше ону удост духа што жив носи. Укратко, од свега војничтва

ниједан, ни у битки ни послије, искрено се не

предаде сужањ, тако сви цијенише драг свој живот

и непријатеља једнако. Нити се војничтво народа

римскога похвали побједом веселом и безкрвном, јер најваласни или погибоше или љути рана допадоше. И многи који изађоше из логора за

виђети, или красти, обраћајућ трупље одметника, ко пријатеља или госта, ко сродника откријеваше, и тога себи злотвором уображаваше. Тако једна разна смјеса радости, жалости, весеља и покајања

кроз сав логор.

Превео

С. Љубиша

125

ХВАЛЕ СЕЉАЧКОГ ЖИВОТА

(ОДА)

( посрбљена из Орација)

Блажен ли je ко по старом кроју

Своје дане спокојно провађа

He мислећи да богатство стече;

Својим плугом оре, бразде дубе,

По долинах миле отачбине;

Од рати се не боји ни сања,

За судове мало му се хаје:

Уклања се гнуснијех одајах,

И господских шарених дворовах.

Младим прућем тополе облачи,

Косом коси, а српом пожњева

Руковети, докле сноп настожи;

Косјерићем руби и плијеви,

А навраће на трнове гране

Слатку крушку, румену јабуку.

Кад му стадо кроз рудине пасе,

Чува, ваби, врће и затијеца,

Пак се слади чујућ век и буку,

Одзив брдах што гope пролама.

Кадгођ слијева и чисте путире

Мед процијеђен из воштаног сата,

Својом руком, оштрим ножицама

Стриже руну гуњатим овцама.

127

Па кад доба к јесени обрате

Те се стабла оките, превину

Обилатим плодом уведалим,

Радосно га чупа, бере, купи,

Гледећ лозје модро натрапано,

Што ће скора тргат и мечити,

Да прелије божитње бадњаке

И у божју славу да напије.

Пак се радо простре опочинут

Испод дуба на зеленој трави;

У ушима слуша пљуштит кишу

Низа страве и стрме брежине;

Ил међ лишћем птичје ципиркање,

Док с’ ушика, боравити зачне.

Када снијежи, сијева, магла падне,

Хртови му штекчећи дожену

Дивљу вепрад, срне и брзаке

У запета на све стране гвожђа;

Или дроздак или страни ждраље

Улови се у прострте мреже,

Пак му срце кипи од радости.

Међу таквом невином насладом

Ниј’ човјека који би се спушта

У прелесне и блудне забаве.

Домаћица вјерна и поштена

Што настоји, труди, непрестано

Око милог својега порода;

Којој сунце у јужне предјеле

Осу лице тмастим мадежима,

Кад угледа уморена друга,

128

Гдје се с поља кући упућује, Пири ватру, притвори торину, Пак кроз стадо, гдје стока прежива.

Брбље руком, вимена опипа,

Док свакоје по реду помузе;

Поврати се код стржеве бáчве,

Вран отвори, а за чеп потегне

Док наточи пунану чутуру.

На простртој код огњишта софри,

Некуповне домаће језбине

Обилато трпезу наките,

Да угосте огладњела уста.

He завиђа оному, што купи

Сухим новцем рака и љубљаја,

Стране туке, питоме голубе,

Довежене, или прекогорне,

Смок je њима сладак, пробитачан,

Скроб, сочиво, младе обрашљице,

Јагње вучим жвалам преотето,

И без дојке jape саморано.

Каква радост с овом да се мјери?

Гледајући у сунчани заход,

Гдје се сита враћају к торини

Шиљеж, двишчад, трећаци рогати,

А говеда из јарма ријешена,

Гдје чепуку пут својих јасала,

Носећ рало страга окренуто;

Кутња чељад око софре сједну,

Покрај ватре благовати почну.

Среброљупци, што на такве хвале,

129

Рада бише сељаци постати, He забуду у толико примат Са колачем мјесечну камату,

А и нове дужнике биљежит

У искобне књиге вересије.

130

ПОДРУГУША

( посрбљено из Ариоста)

I

Кад ме питаш, драги пријатељу,

Како живим с Војводом Алфонсом,

Je л’ми лакше бреме о хрбату,

И тељига о шији висећа;

Кад ме питаш да ти право кажем:

Нејма дара на свијету бољега

Као живјет неодвисно кући

И никоме под петом не стати.

Сад ми реци да сам лијено кљусе,

Па будала и шта му ти драго,

Али искрен, душе благородне.

Крив нијесам што ме je Дариа

Десетога на свијету придала,

Пуну кућу синова и кћерих

Напунила, па и препунила.

Да сам био јединац у мајке,

Или да су моји родитељи

Уживали вишега богатства,

Туђему се хљебу сјерчаноме

He бих био никад навикнуо.

Зато цијеним да je поштеније

Хранити се овђе код Војводе

Heг’ се клањат пету и десету

131

По улицах у пусту пучину, Да добијем кору круха суха.

Знам да тако множина не мисле

Но да цијене за највишу срећу

Моћи живјет у сјајне дворове

Што je, бројим, ропством најгоријем.

Нек се жири, и нек се поноси

Ко умије ласкат и мазати,

Претварат се и подвукивати.

Ja ћу чисто од овђе испасти

Тек ми бози буду у помоћи

И набавим нужну потребицу.

Самар, седло, узда и окови

He пристоје свакоме једнако;

Њекоме су лаки као перце

А некога утру и удаве.

Зеба, шева у кавезу поју,

Ластавица и славља скапају.

Кому срце пуца за господством,

Нека двори Кнезе и Војводе

И осталу господу црковну.

Ja не могу, нарав ми не дава.

У мојојзи кући поземљуши

Волим репу или роткву дивљу

Осмочену сољу ил паприком,

Heг на туђу софру јаребицах,

Голубићах и њежних грлицах,

Прогутати стидом и зазором.

Волим да ме пустина покријева

На сиротном одру домаћему.

132

Heг’ свилени или златоткани

Покривачи госпоских постељах.

Волим да ми кости опочину

У средини моје домовине,

Heгo да се пред људима хвалим

Да с’обашле обје стране свијета.

Људих има разна сладокуса.

Њеки љубе црвене хаљине,

Крст о врату, да им прса дичи,

Њеки мача да им бедро туче,

Њеки милу своју отаџбину,

Њеки други туђе постојбине.

Ko je рада свијет опходити,

Виђет Францу, Шпању, Унгарију,

Бог му био и срећа у помоћ.

Нека мени пуста уживати

Моје гнијездо, драго отачаство.

Видио сам Италију равну,

Оба мора што je вјечно плачу,

Брда ка je и дијеле и грле.

Ако желим више упознати –

И без трошка, и без костобоље –

Читати ћу земна описања,

Био свијет у рату ил’ миру:

Походит ћу брегове и ријеке,

Сва језера и широка мора,

Преврћући листове у књизи,

Без да молим и завјете давам

Да престану муње и грмови,

Бијесни вихор, надути ошмрци.

133

Ова служба којој сам привикâ Зато ми се највише обикла Јер не тражи да се скитам ванка

Преко међах миле ми родбине:

Зато моју науку не пријечи,

Нит ми брани шетати ђе хоћу,

Премда ми je пупак ту прекинут!

Сад ћеш ми се ругат и смијехати

Мислећ да ме овђе обустави

Млада цура и њено гиздајство

А не љубав родбине и знања.

Истина je, сакрити je нећу,

Јер се нијесам никад послужио

Мача, штита ил’ оштрога пера

Да оправдам очевидну лажу.

Који гођ ме узрок наћерава

Да je овђе постојбином сједим,

Ja сам вољан јошт за које бријеме

Зачамати, рачуна не дати.

Да сам поша’ у Рим да изрибам

Саландара или парохије,

Мога’сам их доста уловити

Као поправ’ пријатељ одавни

Данашњега владике римскога

Прије нег’ се попе на толико

Из врлине ил’ из ријетке среће

На столицу врховна пастира

Прије нег’ га погнаше из града

Флорентници са свом породицом,

И спроведе тужно изгнаништво

134

Балдасаром, Бембом и дружином, Што се учни сунцу се клањати.

А и посље љубав je трајала

Кад на ново уши подигоше

Из Флоренце прогнани Медићи:

И док није у Риму засио

И Лавом се тамо прометнуо,

Ja сам био њему благодаран

А он мене одлично љубио

И многократ мене увјерава’

Да ђе би се згода удесила

He би мање мене обдарио

Од рођеног брата Јулијана.

Зато пошто папом се прозовну

Многима се лако и виђаше

Да ћу брзо постати високим

И на главу златни ухор сперит.

Таквијема лаковјерницима

Повиједат ћу шта се давна збило;

Ну прочитај, немој се мрдити,

Лакшије je теби него мени!

У некоје доба на свијету,

Посла Господ педепсу велику,

Такву сушу какве није било

Од времена пророка Илије:

Свако врело пресахну и уба’,

Сва језера, сплаке и потоци,

Нит je моста, чамца или чуна

Већ људима за потребу било.

У то доба налази се у свијет

135

Пастир један стадом многобројним

Од говедих и ситније марве:

Он обија помњом најмарљивом

Тамне спиле, јаме и поноре,

Да обрете капљу воде хладне,

Ал’ бадава, не нађе ни сузе.

Окрену се Богу свемоћноме,

Којег није никада упразно

Слаби човјек у биједам молио

Кад je вјером к’њему приступио.

Помоли се да га Он пропути

Ђе би мога’ напојити себе

Породицу и голему стоку.

Бог му каза мјесто неусахло,

Ђе би наша’ воде изобила.

Човјек пође рано на то мјесто,

Кутњу чељад и све своје живо

Собом води да редом напоји.

Када допре назначену мјесту,

Поче копат и преврћат земљу,

Док одједном удри пиштак мокри,

А зацури вода из пиштали,

Те окропи све редом копаче.

He имавши чијем да поцрпи

Осим једног малахнога судца

Наточи га па стаде да пије,

Старјешина нико му не брани.

Пошто се je добро понапио,

Стаде појит жену и ђечицу,

Надничаре, слуге, работнике,

136

Што су њему помогли копати.

Најпослије кад се сви напише

Рече пастир да се из коритах

Животињи да воде испити,

A то редом, и мотрећи добро

Да се најпрје напојит морају

Најнужније и најскупоцјење.

За остале, ако што претече,

Ако могу реда дочекати.

Кад то зачу сојка птица дивна,

Стаде биједна јадом размишљати:

„Ja му нијесам својта ни близика,

Нити сам му помогла копати

Суху земљу док je вода пршла,

Нити му je од мене потреба

Да се проћи без мене не може:

Боље да се ja побринем сама

И да тражим другога извора,

Док сам млађа, док лећети могу,

Да не умрем овђе чекајући.“

Ову причу, побро, приповиједај

Свим онијем, који су мислили

Да ће папа мени напојити

Прије земљака и његове својте.

Најпрје треба да пију синовци,

Пак сродници и друге близике,

Сви земљаци и сви помагачи

Који су му наруку чинили

Да ођедне најсјајну порфиру.

Пошто ови утишају жеђу

137

Треба да се они понапију

Који су му врата отворили,

Да се врати у дивну Флоренцу.

Њеки каже: „Ja сам просегнуо

И у таквој опасности био,

Да сам чудом живота спасио.“

Други вели: „Ja сам Јулијана

Угостио и држа’ код себе,

Пак снабдио оружјем и новцем

Да присвоји одметнута града.“

Кад бих чека’ да се сви изреде

Ил’ би врутак цијело пресушио

Ил’ од жеђе мени срце пукло.

Боље живјет у домаћем миру

Небо обист’, јел истина, побро,

Да ко сасма себе извишује,

Брже у глиб стрмоглаво пада.

Тек се Лео извора докучи,

Све спомене тај час заборави;

Ja сам свједок од оног’ што пишем:

Кад сам њему најпре пољубио

Свети биљег на десну љесицу;

Прегибе се с високог престола,

Прихвати ми руке, подиже ме,

Пак ми свети целив упечати

У обије обле јагодице:

Ja препуњен наде и ухвања,

Као кокош окупах се кишом,

Докле допрјех конаку у крчми.

Сад нека ми читаво испуни

138

Превелика своја обећања, Нек ми пусти да пожњијем класје Што сам давно обилно посија’;

Нек м’ окруни епископском митром,

Нек ми наспе са сребром и златом

Сваку руку, кесе и рукавце,

Њедра, грло, пак и сву утробу,

Хоће ли се тијем допунити

Лакомица бездне прождрлости?

Није л’ боље мировати кући

О мањојзи, побро, главобољи?

Јошт у вријеме кад je свијет настао,

Кад су људи на земљи живјели

У простоти а безломислости,

Насели се неколико пука

У присоју високе планине

Јер мишљаху да јој вршак тиче

Плаво небо, риђу облачину.

Много путах у ведрим ноћима

Љубопитни, неуки сељаци,

Гледајући красну мјесечину,

Његда пуну, његда уштапнуту,

Као црепњу његда ужикану

Ђе чепука кроз пространи ваздух,

Наумише попети се горе

Да се ближе мјесецу прикуче,

Да промотре све његове мијене,

И да виде како се обужа,

Па наново како се испуња.

Неко кошем, неко котарином,

139

Да га успут обузму и свале

Потекоше високој планини:

Али када вршини допрјеше,

Виђевши се лудо преварени,

Сустопице ваљаху се низ бријег,

Трудни, потни, веома уморни.

Они други што су заостали,

Видећи их из равнога поља,

Помислише да мјесец дотичу,

Дихајући ногама придаше

Да без дијела не остану празни.

Ово брдо нариче се срећа

На којему врху узвишену

Луди људи и сад промишљају

Да je свако добро починуло

А на њему нема до невоље.

Да с’ у почест’ или у богатству

Може наћи право задовољство

За њима бих кадро настојао.

Ал’ кад виђу сву господу редом,

Коју на свијет ми обожајемо,

Да нијесу много задовољни,

Онда су ми бадава трудови,

Сва хитрина и сва настојања

Да обретем сва турска богатства,

Или област попа највишега.

Знам да треба да се врло старам

Набавити нужну потребицу

Да ми живот, најдражије добро,

He пропати глађу, голотињу,

140

Мразну зиму и љуту врућину, Влагу оштру, те кости пробија.

Рад бих коња јахат кад путујем,

И слушкињу имати у кући,

Да ми свари, поспреми, помете,

И постељу промијеша и простре,

Да ми садњи на чланке не скоче:

Да сам ћелав малко или доста

Више не бих среће уживао.

Али треба да своје поштење

Веће чувам од очих у глави,

А охолост и гордост одбацим.

Права част je да ме људи штују,

А у ђелу да сам поштен човјек,

Јер су лажам ножице чопаве,

Лако их je стићи и претећи.

Да те народ препјева и зове

Узвишеним витезом, ил’ кнезом.

Ja те не бих стога почитова.

Какву славу налазиш у томе

Да ођеднеш свилу и кадифу

И да ти се глупа свијетина

Клања, нижи, капицом у руке,

А када се окренеш, одаљиш,

Међу собом стане шапорати:

„Виђи ону стидну издајицу

Што за мито предаде Флоренцу,

Од Милана врата поглавита,

Која му je владар повјерио

Да их брани докле их обрани?“

141

Колико се капах, обиљежја

Голим новцем купује и носе?

Веће волим гуњину навући,

Омотат се струком ил’ кожухом,

Heг’ везеним са срмом ођелом,

А пук да ме по прсту кажује.

Другачије њеки размишљају

И у себи овако говоре:

„Дај ти мени сандуке пунане

Па нек људи гуде и шапоре,

Нек ми реку да сам без образа,

Или играч, или издајица.

Ja сам свагда на свијету видио

Да пук веће хвали, обожава

Новац, злато, нег’ голо поштење;

Несмислено и на Бога ропти“.

Дед’ умукни, лакомице грдна!

Саме злице на Бога ропоћу,

Много горе од оних што су га

На раскршће пропели, проболи.

Али добри и поштени људи

Сам’ о теби говоре опако,

Да с’ химбено, лукаво и хитро

Накупио добра и покућство.

А ти исти даваш им повода

Да те плачу, по устију вуку,

Уколико мало који човјек

Више нег’ ти раздире хаљина

Везенијем и златом и свилом.

Да си свјестан ти би притајио

142

Благо твоје мудро приштедио, Да се мање о теби говори.

Но ти, зларад, радиш да се види

Как’ у малу року ти набави

Тол’ко кућах, ливадах и проњах

Па се гојиш ђе се људи диве.

Борна мисли да није срамота

Кад му народ за леђа говори,

Како уби једног’ редовника,

Због чега je дуго странствовао;

А сад у мир ждере туђе благо,

Шта му својта завиђа и прежи.

Њеки други носи оштру капу,

Коју доби подлим лицемјерством.

He имавши соли у мождане,

Назовом ее дичи а не брине

Да додија Богу и народу,

Пак и паклу у доња станишта.

(У Бечу, 1862)

143

ПОДРУГУША

(из Ариостовијех)

II

Уторник се година напуња

Откад сађох у Новоме граду

Ђе се ст’јечу вјечнијем жамором

Под два моста хитротечне ријеке

Да послужим моме господару

Да управљам запуштеним стадом

После смрти Лава римског папе

Који га je врло прогонио

Преплашио и љуто увио

И скоро га хћаше ископати

Да га прије смрца не уграби.

У све ово вријеме дуготрајно

Ja нијесам помолио виле

Koje страже обилата стабла

Да ми пруже стручицу ил’ воћку

За које сам толко сладокусан.

Као славуј кад кавез промијени

Много данах сјетно, невесело,

Без да пјева, накостријешен клима,

Тако и ja не могах привикнут

Овој новој стојбини невољној,

И чудим се како нисам скапа

Кад остадох толико удаљен

145

А разлучен снијегом и брдима, Ријекама и густим шумама, Срца мога једином царицом.

Туђијема којешта казујем

И правдам се другијем разлогом

Али тебе, братучеде драги!

Морам цијелу истину јавити

Да je коме другоме откријем

Узрок шта ме овђе мородави

Кривим оком, челом намрштеним,

Рекао би: „Виђи безумњака!

Каквој глави ручише владање

Једног пука плаха и развратна:

Средовјечан почео цвјетати

А лудује као младо момче“.

И река’ би свето Еванђеље

Јер и ако посрнух и згријеших

Ипак нисам толико без свијести

Да свој порок не могу признати:

Али шта ми важи и помага

Да га виђу, и сам да се судим

Кад се нисам кадар оканити

Ни лијек наћи шта ту отров гаси!

Творац штедри и силни и мудри

Што у нами таква осјећања

При рођењу приби чврстим чавлом,

Укова ми овај посред срца,

Који зар je мање опаснији

Од онога, с којим je прибоден

Човјек, те би мени прекорио

146

Да н’ умијем себи поправити.

Такви људи знам коме наличу?

Онијема који клетвом тврде

Да je ован пети и десети

А н’ умију измјерити оглав

Са којим су тврдо омотани.

Ja не бијем, ни псујем, ни вређам,

Ja никоме пакости не радим,

Него само жалим, јадикујем

Кад се даљим или разлучујем

Мојом драгом, што ми срце цијепа

Ja не хвалим своје заблуђење

Али није ни горе ни теже

Од онијех, што je народ учан

Опраштати, хладнокрвно гледат:

С мањом муком свјетина опере

Гушће кало, подебље грехоте,

А пороке врлином назива.

Стојану je душа и тијело

Новац, сребро, заклад драгоцјени,

Помамно их тражи даноноћно,

Купи, храња под девет кључевах.

Он не љуби ни брата ни сина,

Пријатељство не зна што ће рећи,

Радан, хитар и обриган кажу,

Па га народ ка светињу штује.

Богдан мрси своје достојанство,

Чини му се бити оно што није,

Свуд прије скочи нег’ je измјерио:

У хаљине златне и свилене

147

Не пушта се лако надмашити

У раскошност, блудност и кухињу

Троши, сипље, баца без престанка;

Просипача не има му пара!

Па продава њиве и ограде

Што су њему штедњом, провртношћу,

Набавили кроз многе године

Врли отац и давни ђедови.

Њега нико не кори ни кара,

Већ га зову „чој’чним пусторуком;

Господичић да му нема друга“.

Блажо носи такво силно бреме

Да би досад липса од теготе

Који драго масак ил’ магарац:

Сад га видиш часком на пољани,

Сад при луци, а сада на тргу,

У трен ока на стотину мјестих,

Дан и ноћу мисли, главу ломи

Да угоди своме господару,

Да му више новацах набави,

Гулећ народ данком и наметом:

Драго му je да се сваки жали

Да за корист свога господара

He признаје својту ни дружину,

Пријатеље ни своје земљаке:

Биједни народ мрзи га и куне

А заисто има разлог живи

Јер од њега највише зависи

Бич што врше јадну домовину.

Ал се велик и висок назива,

148

Нит му нитко смије бесједити, Био племић, грађанин ил’ кметић, Већ гологлав капицом у шаке.

Рашко кнежи своме отачаству,

Опћа добра у своја претвара,

Многе уби а многе проћера.

Влада стегом, бахом, уходама:

Најприђе се лисицом преметну

Докле народ засљепи, обмами,

Па кад поста кнезом и главаром,

Вучетину на себе навлачи,

Злице успне а добре потишти,

Гули, краде, дави и убија,

А сваки га хвали до небесах.

Тако штује кога худит треба,

Слијепац тужни без очнога вида,

Ком’ je сунце своје луче скрило,

Да не лучи врана од лабуда.

А да чује да сам ja заљубљен,

Никако ми опростио не би,

Већ грдио, псова’ и ружио.

Нек говори коме je што мило

Ja се теби право исповиједам

Да сам овдје чисто изгубио

Пјење, игру и свако весеље.

Осим тога главнога узрока

Имао бих и другијех доста

Да ти пишем рашта сам умука’,

He кликујем виле планинкиње.

Кад сам кући живио у Ређу

149

Они дивни пријатни предјели

Тако су ми чувства пробуђели

Да сам могао пјеват без одмора

Осам данах, као осам часах.

Твоје село ђе рајско љетујеш

Красна соба, тихотечна ријека,

Густо борје, пландиште угодно,

Љупки бостан, перивој зелени,

Виногради, зграде и брежуљци,

До крај млина ђе се вода слијева,

Све je мене пјевању гануло.

Ja сам онда годинама био,

О прољећу када гора зене,

А данас сам допро листопаду

Па би тешко и твоја љетица

Ишчупала из срдашца мога

Једну пјесму сложну, угрејану

А камоли ово пусто мјесто,

Ђе ме тужна жива закопаше,

Под планином стрмом и ропавом,

Да не могу виђет с зеницама

Иза врха кад истиче сунце,

Ни кад опет у море утоне.

Или дома стојим ил’ изађем

Морам слушат тужбе и парнице,

Размирице и грају велику,

Крварине и зла свакојака,

Пак ми треба кадгођ љупким лицем

Нагађати и мирити вражде,

Кадгођ једом, срџбом и пријетњом

150

Осуђиват, педепсат’ праштати.

Морам писат, препуњат листове

Војеводи подробно јављати

Сваки случај, свакоју новину

О злицама што су ми о врату.

Треба знати да откад падоше

У чељусти двије љуте звијери

Најприје риса а најпосље лава,

Тако су се грдно позазлили

Да се никад подобрити неће,

Већ ће прије море ослачати.

Није шала што се овђе ради

Поштен човјек не смије изаћи

Из свог дома од ајдучког страха!

Осамдесет и три околине,

Свака хоће собом да управља

He познају дужност поданичку!

Сад помисли за које би благо

Виле шљегле на моје позиве,

Оставиле спокојна станишта

Да слушају давије и свађе

Опакога овога народа!

Сад би мога мене упитати

Шта ме нагна да се ja опростим

Красног друштва и мудре науке,

А да овђе закопан преживам?

Мораш знати да нијесам никад

Ja чезнуо за велико име,

За господство или поглаварство.

Ja сам био цијело задовољан.

151

Живука’ сам у Ферарском граду

С малом платом, с мањом главобољом,

Док рат букну те ми je укиде.

Ja не жаљах што су Војеводу

Трудне згоде и крвава доба

Принудили да ми je устегне,

Већ се жаљах што ми je не пружи

Пошто се je борба прекинула

И спокојна времена ступила:

To ме више пекло и мучило

Јер због рати нијесам могао

Бит намирен од кутњега ујма

Миланешког’ вишег› чиновништва.

Пожалих се Војводи, рекох му:

„Ил’ притеци мени у помоћи,

Или морам тражит другу пашу.“

У то доба народ Гарфањански,

Бивши скора из буне изаша’,

Додија му честим поклисарма:

Молећи га и богорадећи

Да му пошље једног поглавара

И поврати стара преимућства.

Мене изабра Војвода и посла

Ил’ из хитње, не имавши када

Размислити ко би бољи био,

Или зато што je помислио

Да je виша моја потребоћа

Heг онијех злијех поданиках:

Како гођ je, ja сам му обавезан,

Благодаран ал’ не задовољан.

152

Ако кога о мени упиташ, Рећ ће сваки да би боље било Да сам оштриј’, мање милостивиј’.

Народ зар се на мене не фали,

А ja на њег’ жалим и тугујем.

Ja наличим ономе кокоту

Те je наша, кљуном премећући,

Драги камен што не зна цијенити.

Зар преличим и оном’ Млечићу

Којему je владар Портогала

Поклонио коња као звијезду.

Млечић мудар, али слаби јахач,

Стаде играт сивога парипа

Да свијет види како уважава

Племенитог’ краљевскога дара.

Мисли Млечић да je управљати

Уздом ждријебе ка кормилом лађу,

Па се поче обијеручице

Јако држат о седлу и гриви –

Сакупио ноге под бокове –

Да га вранац како не превали.

У то пастух стаде поскакиват,

А витез га одоздо подбада,

И уздам га на прса наћера

Док му пуче крвца на уснице,

He зна коњиц кому ће слушати,

Ил’ мамузе што га на дроб тару,

Те га гоне да напријед језди,

Или узду што га заутеже.

Тад се парип мамом помамио,

153

Поче плахо зечки поскакиват, Док обори свога коњаника.

Преби биједан лакат и кољено,

Изглиби се и продре хаљине,

Пак се диже на рањене ноге

Те ста клети и коња и краља.

Боље хћасмо оба урадити

Да се нисмо даровах примили,

Ни он коња, ни ja поглаварства,

Но да смо се оба одго’рили:

„Хвала, краљу, то за нас два није.

Ти обдари боље пријатеље.“

154

ПОДРУГУША

( из Ариостовијех)

III (V)

Одсвуда ми гласови долазе

Да се каниш, побро, оженити,

Само ти ми кријеш у кучине

Што т’ никако опростит не могу,

Прем да хвалим твоје намјерење.

Зар се бојиш да ти не разбијем,

Ил’ да желим да ме ти подражиш

Нежената и саморанога.

Ако си се с тога уплашио

Ти се вараш љуто наопако.

Јер ако сам и остао самцем

Ja не кривим Петра ни Јоана

Нит остале окућене људе.

Жао ми je изажалит не ћу

Ђе остадо ка пањ изгорјели.

Ђе се свакад разне неприлике

Мојој жељи врло опријеше.

Ал’ сам вазда размишља’ у себи,

А и често уст’ма изустива:

„Да je човјек без жене сиротан,

Да je нужно за изврсност чôјску

Жену имат о криоцу своме;

Je без ње се живјети не може

155

Непорочно у данашњем в’јеку.

Ко не има домаће потребе

Мора туђу тражит не све стране

Крадимице, прошњом јал’ пр’јеваром.

Па кад човјек навикне кљувати

Туђе месо тамо и овамо,

Омили му тер лаком постане.

Данас тражи коса, препелицу,

Сутра хоће тицу јаребицу,

Занемари чувство и љубазност,

О милости ни говора нема.

Због тога су неженати људи

Саможиви и лакоме ћуди.“

Жен’ се дакле часа не почаси!

Немој више одмицати дуље

Као онај доктор Добромио,

Јер у старост дражија je чаша

Него млада уз рамену цура.

За то људи брака бојатишу

Ка младунче, а не као старца;

Јер се старац у рачун превари

Кад му силе одгôрит не могу

Живој жељи и ватреној нужди,

Пак су јадне жене приморане

Задужбине чинити велике:

А и да се међу њима нађе

Која хладна и дуго трпећа

Опет јој се помалко вјерује

Пак je свијет плáче по устију:

Јер je народ неправи судија

156

He вјерује поштењу на земљи.

Њеки кажу: зло je превелико

Гледат д’јете у кол’јевци кричат

A по кући ђе се двоје игра,

Домаћицу пунанијех скута,

Домаћина с’једа, изнемогла,

Кад издане, остави сирочад

Без помоћи и без наставника.

Жен’ се, побро, на добро ти било!

He подражи неке властелине

Који данас у пепелу лежу

По гробница око манастира.

Они нису никад мислили

Узет жену за својега друга; –

За избјећи тобож породицу,

Коматити и дробит у мрве

Онај хљебац што je жље једноме; –

Пак дозрјели кад се не женише

У презрјелост вјенчању се даше.

Или блудно вијек проведоше

Дајућ св’јету копилади доста:

Најпосл’је се јадом и чемером

Склону вјенчат слуге и момице

Да им пород законит постане;

Због тога се у Ферари граду

Крв госпоска грубо искварила

Проредила знатна омладина,

На матерња дједа обичаје

Натурио сваки поведењем.

157

Жен’ се, побро, немој се кајати!

Али слушај моје свјетовање:

Немој одрећ’ ако си већ река.

Ja ћу тебе л’јепо научити,

Показати, прем да ме не питаш,

Шта ти треба тражит’, шта л’ избјећи.

Ти се мени чисто посмјехиваш

И чудиш се мојему напутку

Који јесам у таквому послу

Без искуства, без главе и репа.

Кад двојица међу се играју,

А трећи их у беспослу мотри,

Нијеси ли често примјетио

Да je овај трећи изврсније

Него играч знао погодити

Как’ би било најбоље играти?

Ако видиш да je савјет добар

Или да се добру примакнуо,

Ти га прими, немој се кајати;

Ако ли ти по ћуди не иде,

Ти га баци као неваљала,

Као луда свјета и свјетника.

Али прије нег’ ти ja назначим

Пут који ти треба предузети,

Морам рећи и опоменут те:

Да ако те љубав занијела

Све врлине наћеш у љубљеној.

He би ти je могли омразити

Најизврсниј’ грчки или римски

Говорџија својим бесједама.

158

Ja не каним напутити сл’јепца, Но ако си разлучит навика Измеђ боја црну од бијеле,

Ну испитај савјета мојега

Ти који си скоро наумио

Узет жену себи за љубовцу!

Ну испитај са највећом помњом

Какве су јој биле, ил’ бивају,

Мати, сестре и остала својта

Ако тежиш за људским поштењем.

Кад купујеш коње и говеда

Рад си знати, танко распитујеш,

Од куда су и од које соје?

Кол’ко треба више да пропиташ

Око жене своје заручнице

С којом мораш вијек провађати,

Што припада соји најпр’јеварној!

Крава није јелена повргла,

Ни орао излегâ голуба,

Ни зла матер одгајила ћерцу

У поштењу, благом обичају.

Осим што je грана стаблу слична

Домаћи се обичај уврти

Усред мозга младе питомице,

Пак удави природне врлине.

Ако мајка има два ђевера

Ћерца тражи барем четверицу,

Да докаже св’јету на видику

Да je л’јепа барем као мајка.

И да су јој милостиви били

159

Као мајци бози при стварању.

Добро бива и то проштукати

Какве су јој дојиља и друге?

Je л’ код тајка одрасла толика,

Ил’ се вукла по туђих дворова?

Je л’ навикла предиву и швењу,

Ил’ пјевању, игри и свирању?

Немој тражит новца ни прћије

Или какве голе госпоштине

Што твојему стању не доличи,

Јер би таква силом захт’јевала

Да јој храниш десетак момица, –

И дјетића да јој око руке

Дуге сукње о зањици вуче. –

Захт’јеваће шалу и забаву

И дружине на сто и у соби

Да све вр’јеме у спрдњи проводи.

Heће хтјети ни ногом крочити

Преко кућњег прага без кочије,

А кад друге по два коња возе

Таква хоће барем по четири.

Па ако јој станеш угађати.

Памет ће ти она сву попити:

Ако ли je иоле устегнеш,

Немаш више мира ни покоја

Него мораш тврдо затворити

Очи, уши и сва твоја чуства

Плачу, јаду, вики и пр’јекору.

Али немој да те јад не нађе

Усудит се да je увриједиш!

160

Другојаче стотину за једну

Приправи се трпјети совкиња

Koje ће те љуће опекнути

Нег’ би пчела или уда оса.

Бирај једну која ти je равна,

Која неће нове обичаје

У кући ти нагло уводити,

Ни пружати ноге мимо б’јеља.

Немој да je љепша од свакоје

Ни да љуби гозбије и пића,

Ни да буде свуда коловођа

Поскочница, плеска и игара.

Међу грубим и одвеће л’јепим

Држ’ се, побро, осредњега пута

Тамо ђе je рпа најголема.

Немој узет’ ни л’јепу ни ружну,

Барем ако мила ти не буде

Да ти брзо срцу не дотужи.

На прилику ако ван изађеш

Десном страном све ћеш наћи л’јепе

А лијевом грубе и наказне.

Ђе ћеш своју изабрати љубу?

Ако желиш да те ja напутим

Послушај ме, држ’ се десне стране

У вароши пољу понајближој.

Ал’ се немој сасма одмицати

Ни нагазит на жену прел’јепу

Да за њоме мнозина уздишу,

Јер ће многи њојзи досадити –

Искушења и мреже запети –

161

Она ће се дуго опирати

И стотину од себе одбити,

Ал’ се немој, побро, поуздати

Да ниједан поб’једити неће!

Немој узет жену превећ грубу

Јер би ти се брзо додијало – ,

Ja сам свакад у свакојој ствари

Средњу мјеру на св’јету љубио

А мрзио и одбија’ крајну. –

Нек ти љуба буде добре ћуди,

Отворита, веселе нарави,

Нека заже само када спава.

Ништа женско више не омрази

Као лудост и беспамештина,

Јер кад ова посрне, заблуди,

Свак се може лако досјетити:

Мудра таји и помњиво ради

Своју гнусност кâ мачка сакрити.

Тражи жену љупку и пријатну

Без гордости, чела намрђена,

Весељасту, стидну и марљиву

Која неће за те одговарат

На питања ђе се ти намјераш – ;

Чиету, радну, а не преметушу,

Трпеж-крпеж кућу обдржаје! –

Нек je десет ил’ дванаест љета

Млађа нег’ ти, ако ћеш ме чути.

Од врснице Бог те уклонио!

Јере жене пр’је нас постарају,

162

Па би твоја увенула, побро, У твојему најљепшему цв’јету.

Ja бих рада да je младожења

Напунио тридесет година,

Оно доба када му бјеснило

Ил’ удуши, ил’ почне клонути.

Бог сачува да стане слушати

Виш’ од једне на дан богомоље,

Или да се жели испов’једат

До по једном на годину дана!

Још бих хтио да духовницима

Нема много посла ни шапања,

Нити да им прича причанице

Или пече често покваснице.

Желио бих да се задовољи

Природнијем лицем и бојама,

Да остави лесним блудницама

Сва мастила б’јела и румена.

Ja бих рада да у женском ресу

Дрýгу сваку складну надомаши

Осим да се маже и обл’јепа.

Да зна б’једни човјек засл’јепљени

Ђе усницам чешке оближује

Би га више туга обузела

Но да пели (?) губаву губицу;

Јер je мелем за лица уварен

Пљувотинам’ жудиоцких баба.

Нит je вр’један најмирисни прашак

Воњ уклонит да носа не вређа.

За растопит’ љутих змија сало

163

У једному лонцу пом’јешају

Сунећених синова гнусности.

Кол’ко других набројати нећу,

Гадних ствари којима се служе

Да омажу усахле образе

Кад им санак очи отеготи!

Уду отров и претврде масти

Од којих су сандуци пунани

Да осв’јетле потамњела лица,

Прије рока намрште им кожу;

А и гривна бисера њежнога

Изагњије те уста усмрди,

Пак утоне рило безубато

Или каљак помоли чађави

Кроз вилице криво изоштрене.

Нек ти жена буде другарица

Изврснијех и најпоштенијех,

Нека ткање и предиво учи

Нека нити, реси. везак везе,

Нек се прође шетње дангубице.

Ако будеш среће изванредне

Тер je такву нађеш, ожени се;

He нађеш ли? Прођи се белаја

Да пр’је рока не дође ти жњетва

Прождирући отроване гљуке!

Ал’ ко крене занетих очију

Да добави жену по свијету – ;

Ил’ ко знајућ да je злу навикла

Пак je хоће узет свакојако,

164

Тер се посл’је каје, очи вади – ; Нека себе самцатога криви Недостојан да га људи жале.

Сад кад сам те попео на коња

Треба, побро, да те ja научим

Како ћеш га лакше управљати,

Обуставит или заиграти.

Кад с’ ожениш, прођ’ се туђа гн’језда

А на своме сједи постојано

Да се не би крадом удворила –

Када тебе на њега не нађе –

Каква туђа птица прежљивица.

Милуј жену, грли и целивај,

Љуб’ je онако кâ што захтијеваш

Да те она из свег срца љуби.

Све што она за тебе уради

Нек ти буде врло угодито.

Ако ли би ђе-ђе посрнула

Опомен’ je л’јепијем начином

Довољно je да се зацрвени;

Јер се боље коњи устезају

Кротком руком него снажном уздом, –

А и пашчад боље припитоме

Миловања неголи окови. –

To створење које je ћутљиво

He дава се управљат јаросно,

Нити виком нити заушницом!

Врло настој да ти буде љуба

He робиња купљена и слуга,

Усели се у срдашцу њену

165

Па ту царуј, господари вјечно.

Услиши je, ако не прећера

Тражит ствари тешке, немогуће,

Тако ћеш je најбоље скротити

И себи je самом доранити.

Да je пуштиш да ради шта хоће,

Никако ти опростио не бих.

На пирове и јавне забаве

На црквена светковања многа –

Ђе се купе одличне владике

И властела што су теби равна –

He брани јој кад жели ходити;

Јер блудници и вјешти јарани

He запињу мреже и удице

Ни на тргу ни на јавна мјеста

Но у кући и око сусједства –

Код бабица и код другарица. –

Пази добро ко ти je полази.

Зла дружина на свашто навађа!

Ван се не бој, унутра се чувај;

Ал’ то ради помњом и скровито

Да се не би она досјетила

И о твојој жалила се сумњи.

Немој ти јој навести прилуку

Да заблуди и да се наружи.

Ал’ ако се свакако попушти,

Барем не je (?) из узрока твога.

Када крене једна женска злијем

Нек се нико препр’јечит не уфа,

Јер ће она знати основати

166

Такве сплетке и такве тражине, Да ће свака пажња утонути У дубине њезине хитрине.

посрбио С. Љубиша

167

СМРТ УГОЛИНОВА

Окрњено из Дантова Пакла

Усред леда у једној рупини

Два грјешника утледах смрзнута

Једног глава бјаше другом капа,

Као што се крух од глади једе,

Тако горњи доњему засади

Оштре зубе у зашиљак тврди

Ђе се мозак тикви надодаје.

Нити друкче Тидеје оглођа

Меналипу из љуте јарости

Шишку, шију и оба зачеља.

„Ти се скотским обиљежем кажеш

Мрзост против тога што га ждереш,

Рец’ми ко си, и његову кривду

Тер ако се разлогом тугујеш

Ja ћу теби зајам одвратити

Тамо горје на б’јеломе св’јету

Ако ми се језик не ошуши.“

Уста диже са звјерскога јела

Онај грјешник, пошто их отрије

Власим главе те страга поруши.

Пак започе: „Хоћеш да поновим

Худу жалост што ми срце пршти

И мислећи, камол’ бесједећи.

Али р’јечи ако моје могу

169

Уродити срамотнога воћа

Издајнику те га овдје глођем

Видјећеш ме причат и сузити.

Ja не знадем ко си, ни како си

Овђе доље мого се спуштити,

Ал’ бих реко да си Флорентинац

Кад те чујем са мном говорити.

Знади да сам ja кнез Уголино,

А овај je Надбискуп Рудјери;

Сад ћу т’ рећи рашта сам му близу.

Да сам био шчепан и умртвљен

Због његовог худог зломисонства

Није треба да ти поговарам.

Ал’ што н’јеси разумјети мого

Како ми je смрт ужасна била,

Чућеш и знат јел’ ме уцвјелио.

Кроз прозорац ојадјеле куле, –

Што по мени назива се гладном,

Дје ће јошт ко затворен чамати,

Указа ми кроз једној мазгали

Неколико мјесец’ прије тога

Кобну снитву коју б’јах уснуо

Што ми судбе растрже завјесу.

Учитељем и водјом га сматрах,

А он зами вука и вучиће

Пут планине која заступљује

Да Пизанци Лукешце не виде.

С кујам вјештим, знатним и мршавим

Галандија Сисмондом, Ланфранком,

Он постави у прве редове.

170

У маленој трци призре ми се

Видјет оца и синове трудне,

И ђе им се одвају бокови

Оштријема витима клинцима.

Кад се тргнем од сна пред сванућем

Чух цмиљети кроза сан синове

Око мене ђе ми хљеба траже.

Баш си свирјеп ако не зажалиш

Мислећ што ми срцу с’навјешћаше,

И ако се на то не исплачеш

Што те може на сузе ганути?

Beћ бијасмо сва пет пробудјени

И ручање доба се примакло

Кад с’ обични оброк приносаше,

А свак у свој снитви сумнијаше.

Тад чух да се врата закључаше

Под нама ојађеле куле,

Те погледах у лицу синове

Без да р’јечи писнем, ил копорнем.

Ja не плаках, но се закамених,

Ал’ се б’јаху они расплакали.

И рече ми Анселмућо моји:

„Што je теби, родитељу драги,

Те нас тако стравично загледаш?“

Нит процмиљех, нити одговорих

Сав онај дан и дојдуће ноћи,

Док се сунце на св’јет не поврати.

Теке малко свјетлости просину

У жалосну тамницу сумрачну,

Кроз синовња четири образа

171

Видјех свој лик као у зрцалу.

Обе руке од јада уједем

Они мислећ од глади их ждерем,

Сва четири нагло устадоше

Повикаше из једнога гласа:

„Млого ће нас мање забољети

Ако с’, тајко, ти од нас напиташ;

Ти ођеде ово б’једно месо,

Ти ођеде и ти нам га сљушти.“

Притајих се да их не позљедим,

И два дана стасмо зан’јемљени;

Чврста земљо, што се не просједе!

Кад допријесмо до четвртог дана

Гадо паде пред мојим ногама

Прострт велећ: што ми не поможеш?

Ту издахну: и каква ме видиш,

Ja их видјах падат сва три редом

Медју петим и шестијем даном;

Пак сам већ сл’јеп над сваким лутао

Зво их три дни пошто су умрли,

Док жалости одоље гладиња.“

Кад то рече, сврнутим очима,

Узе шишку опет међу зубе

Који бјаху оној кошчурини

Као од пса јаки и злопатни.

Јаох Пизо, љуцка отпаднице!

Красне земље – милозвучне р’јечи,

Кад су спори сусједи те казнит

Нек се крене Капраја, Горгона,

Нек зајазе ушће р’јеке Арна,

172

Нека превре вода и потопи

Свако лице што у теби живи.

Јер ако си и гласило било

Кнез Уголин да je издо тебе,

Лишећи те твојијех тврдјава,

Чему си му синове мучила

(Нова Тебо) чедну омладину?

Понашио у Бечу 1862.

Стефан Митров Љубиша

173

ОГЛЕДИ

СЈЕНИ ПЕТРА ПЕТРОВИЋА ЊЕГОША II Владике црногорског и списатеља славенског За врснијем братом али сином.

Пусти гласи милост утроструче.

( Горски вијенац)

Кад се je године 1830. преселио у вјечност

митрополит црногорски Петар Петровић I, Црна

Гора остала je не само без духовног пастира, но и

без свјетског вође. Под његовим дугим прављењем

Црна Гора није имала ни јаког, ни једнаког, ни

сљедственог владања, будући да митрополит Петар

I, због старости, болијести и новчане оскудице

није био у стању унутрашњу уредбу одржавати

физичком силом, но je морао моралним путем

њеки дио друштвених ранах сустезати, које су

његову државницу горко парале.

По његовој смрти предузме црногорско

владање њеки Ивановић, старином Подгоричанин, који будући служио у Русији, дође у Црну Гору јединствено за то, да насити своје честољубље, и будући имао својих новацах, почне којекакве уредбе постављати, сакупи око себе најглавније

старјешине црногорске, зачне једно вијеће под

именом Сената, опредијели чиновницима плаћу, устроји перјанике и народну гарду, у једну ријеч оснује њеку сјенку уредног владања.

177

У ово међувладање (интерегнум) Раде, син Томе Петровића, рођеног брата покојног митрополита, бавио се у Петрограду, гдје je био опредијељен да тамо добије епископски степен, за моћ с њиме

наслиједити црногорско господарство. Године 1832.

буде Раде постављен владиком, под именом Петар

II, дође у Црну Гору, привати народно владање

мјесто Ивановића, који будући се касно покаја, одрече се господарства, и поврати се у Русију да тамо у миру своју старост проведе.

Најпрви посао младог Петра био je тај: Црну

Гору одузети из њедара глупе анархије, у коју ју

je била бацила необуздана свобоштина, избавити

ју од грабежа, палежа, убиства, освете, међусобне

борбе, крађе, која су зла њену битност немило

кужила. Уздржавајући заведене основе Ивановића, гухну млади Петар њима онај ограничени ток, што слабе Ивановића силе нити су знале, нити су могле

учинити. У мало вријеме Црна Гора промијени

своје лице. Ова шака горостана почне се сјетити

своје битности и народног поноса, одбаци дивљу

ћут и отровану нарав. Многи путници од разних

земаљах почну je полазити, не већ као ајдучку

пећину, но као уточиште слободних витезовах, који

су знали оружјем са себе смаћи азијатски јарам.

Црногорска повјесница пунана je бојних и

витешких дјелах, но се je она слабо од туђинацах

познавала, док није неумрли Петар II, с његовим

књижевним и дипломатичним дјелма њу свијету

објелоданио, док није њу од свакоје чађе отресао.

178

Млади Петар II, осим што je ћудоредни

живот црногорски неизречено побољшао, он

je обширио природне границе своје домовине, присвојивајући њој Куче и Пипере на јужној страни, Брда на сјеверној, а најпосле Грахово и

Дробњаке на западној. По више тога установи међу

прам Аустрије, која ни прије ни послије уговора

Пожаревачког право назначила се није.

Он je тежио на то, да владању црногорскому

набави једну благајницу, a то да би се државни

трошкови без народног терета обдржавали. За то je умио добити од Њ. в. цара Ррусинског, да се мала годишња помоћ на десет тисућах златних дукатах

повиси. Продаде Аустрији два своја обатаљена

манастира у Боки, званих Стањевићи и Подмаине, за цијену од 34 тисуће фр. ср., и тако положи на бечкој банки около 200 тисућ фр. он који дошавши у

Црну Гору, није у народној благајници ни крајцаре

нашао.

Године 1846. кад je велика глад Црну Гору

морила, Петар je многе жртве за народну помоћ

учинио, не жалећи ни труда ни трошка да умали

пучну патњу. Стари азијатски крвник није пропустио

ову згоду, да се владики освети. Скадарски паша

родом Бошњак, добије митом војводу црногорског

Марка Пламенца, а преко њега друге нјеке или

лакоме или страшљиве Црногорце, који узбунише

најљепши дио Црничке нахије, прелазећи к

пашиној страни. Ова буна у вријеме тако опасно, ставила je на велику коцку битност Црне Горе и 179

хоћаше упропастити њену независност, да није Петар знао удушити у њеном рођењу срамну ову

побуну, као што он исти пјева у пјесми „Ђуришића

кула“, побједивши здружене силе турске и

бунтовниках, повраћајући изневјерене к правом

путу, а помилујући мноштво преварених кривацах.

Његови умни производи освјетљавају младу

нашу књижевност, и без икаквог ласкања могу се

класични звати, јер су у народному духу писани, јер je језик чисто народни. Пустињак, првјенац његовог књижевног труда садржава веома лијепе

лиричке пјесмице. Горски вијенац јест без двојбе једино драматично дјело југославенско савршено.

ЛАЖНИ ЦАР, други његов драмат, представља у

лијепом виду једну од најбурнијих и анекдотичних

епохах Црне Горе. Најпослије у Лучи микрокозму

Петар je показао дубокост мисли, бистрину разума

и недоскочиму властитост народног језика.

Високог и уредног стаса, лијепог обличја, љупког срца, најблажјег обичаја, био je Петар од својег народа обожаван, иностранци су се у њега

утледали и дивили му се, сви су га дворови њемачки

и талијански частили. Он je љубио прекомјерно

славенски род у обће, а своју домовину хтјео je повратити у старинске предјеле Иванбеговине.

Обатаљено књижество наше веома му je на срцу

лежало, он je мислио о тому како би се свуда

„одпрли просвјете храмови“ како би хиљадама

неучених Славенах зора знања и доброг стања

осванула, како би се сравниле међусобне распре

180

које јединородну браћу дијеле. Но горка je судбина јача од сваке људске силе. Ова судбина, која се није

утрудила славенски род кроз пуних пет вјековах

немило прогањати и косити најдражија његова

добра, она га сад убиточно порази у Петровој глави.

Још године 1849. укаже се у његовом здрављу

нека промјена коју су спрва љекари за ништаву

сматрали; но je она на обћу жалост била ужасна. Сва

љекарства, видања, која je он за добити искварено

здравље подузео, остану празна, и послије дуге и

жестоке болијести, умре даном 19. листопада 1851.

у њедру својих родитељах, од 38 љетах узраста.

Његова je смрт свакому Србину повриједила

косовске ране. Касно ће се сваки гениј из славенске

колијевке изњихати који кроз самих осамнаест

годинах умје себе попети на толику висину знања, да je био најсјајнија дика и понос свијух нас Славенах. Вјечни му покој.

Будва у Боки, 21. листопада 1851.

Стеван Љубиша

181

ЧИТАОЦЕМ

Горски вијенац, драмацки повијесни спјев

Петра Петровића Његуша, изашао je први пут на

виђело године 1847. у Бечу печатњом Мехитариста, a пo други пут био je препечатан године 1860. у Новоме Саду.

Ова je књига била мало позната по Далмацији, прво јер je оба пута печатана ћирилицом, коју чита скоро само православни народ, а друго јер се

обријетко и скупо може набавити.

Ова ме оскудица нагна да пренесем Горски

вијенац на латиницу, и да му додам по дну сваког пера тумачење тежих ријечи, такође и повијесна

изјашњења мјесних догађаја.

Ja сам наумио и остале умотворине владичине

једну по једну овако пренијети и разјаснити, ако

се наша Матица прими, као што je сада, печатања

и продаје књига, и тако омладину нашу, цвијет и

наду домовине, припитомити и упознати с овим

неумрлим народнијем пјесником.

Петар Петровић Његуш родио се на Његушима

у Црној Гори г. 1813, а завладичио се и примио

господарство над Црном Гором год. 1830. Био му je учитељ и наставник Симо Милутиновић Сарајлија, познат у ученоме свијету, који га je највише на пјесништво напутио и руководио. Године 1834.

основао je владика народну печатњу на Цетињу, 183

гдје je и објелоданио своје првијенце књижевне: Пустињак цетињски и Лијек јарости турске, такође и много којешта допринио годишњемо коледару ( Грлица), којега je Димитрије Милаковић уређивао.

Кад се цетињска печатња од невоље претопила

у зрна за бој, владика je морао печатати у Биограду

Лучу микрокозма (1836), имитација из руске

књижевности, којом се бавио успоређе францускога

језика.

Пријатељство његово с Вуком Караџићем

принуди владику да се окани туђега класичизма, и да почне писати у народноме духу, сабирајућ обичаје, начине говора, пословице и распросуту

народну повјесницу, чега има обилно у Црној

Гори. Тад je издао Горски вијенац и Лажни цар Шћeпан Мали, оба драмцка повијесна спјева, која

су далеко надмашила пређашње му списе. Након

годину изда Кулу Ђуришића и Чардак Алексићa, пјесме у свему сличне народнијема, толико да их слијепци по Црној Гори и приморју уз гусле

пјевају. Осим тога владика je допунио Огледало

многим својим пјесмама, и написао многе ситније

лирске намјерне пјесме, објелодањене у Даници.

Године 1864. Љубомир Ненадовић нађе у рукопису

посмрче владичино Слободијаду, епски спјев у

десет пјесама, у којима су спјевани главни бојеви

црногорски за слободу.

Али Горски вијенац остаће у књижевности

нашој дутотрајни споменик пјесничког дара

184

владичина, којега нам, на жалост и непроцијењени губитак, прерана смрт покоси. Истина да je Горски

вијенац неки спис без наслова и установе пјевачке, али што се тиче језика и духа народнога, чувства и полета поецкога, остаће зар и задуго јединац у овој

струци наше књижевности.

Ja сам се старао да изнађем оне стихове

Посвете праху оца Србије, што je при првоме

издању укинула угасна ценсура: али упркос сваког

труда мога, ево нажалост опет она излази онако

недопуњена и осакаћена.

У Будви о Божићу године 1866.

С. Љубиша

185

БОКА

Зову Боком онај чаробни залијев у који се

спуштају и тону кршовита и скоро неприступна

брда јужне Херцеговине и Црне Горе.

Кажу људи, који свијет обађу, да je тај један од

најљепшијех положаја земље; и збиља би рекао да

je овдје природа играла, кад je своје чудесно дјело

на махове стварала.

Кад дођеш с мора, па што си се нагледао ситан

просутијех по пучини далматинскијех острвица, што скоро једна другу лактом коси; па што си се дивио висини Велебића и Биокова, етравичноме

пáду Крке и бојадисаному Трогиру, красној Неретви

и љуцкому Дубровнику, да ти се оку не долије, све

одједном нестану острвице чак до Крфа, пак се, усред ове несташице, раствора ушће Которскога залијева, као да га je творац ту умјестио да буде

топцу спас.

Ушће je толико широм пространо да се не могу

пресумитити зрна од топова кад са обје стране

грухају. Уласком Оштри рт остаје с лијеве; ово дуго

пружало херцеговачкијех брда на лик љемјеша о

ралу, на шиљку изоштрено бојнијем топом. С десне

видиш зимзелене брежуљке луштичке и грбаљске

на махове потрапљене уз сунчани припек, су

два отока у покос, које стари зваху Жањице, а

врсници ни, Мамула. Ту су људи ломили љуту лит

187

да јој умјесте бојни топ. – Спријед ти се раствора пространа лука, гдје се зими крше и пролијевају

о плитко дно бијесни валови, успети и погнати

јужнијем вјетром, те се сустопице запјенушени и

набрекнути на достиг сутјечу.

Кад се брод крају допримакне, видиш горе и

доље просуту множ лијепијех кућа гдје промаљају

измеђ зелена сада, гдје и гдје хрпом, гдје и гдје

усамљене посред овјенчанијех перивоја. Ово je стари Херцег Нови, којему je брштан облачио испукле зидове да му скрије плаве од олова

развалине. Два му крила клону на бокове: Топла, игало чак до Суторине, коју веле, да су Дубровчани поклонили Турчину тек да се прођу горега сусједа;

– и Мељине што почињу боницом млетачком, а

свршују џебаном ћесаровом, за којијем промаља

кук, а на куку црква куцка. Манастир Савина, што

je лијевом крилу брчно перо, сједи међ ћеперизом

и маслином, пак ти плијени неком тајном силом

поглед. Врх Новога град, који су земаном Шпањолци

утврдили и своје му име нађели, јаше као коњаник

на првом реду зеленијех бријегова, а иза њега

уздижу се до под облак кршовите гope.

Уминеш ли Мељине, рт од Кумбора отвора

ново ушће с десне, пак и нову локву дугу до Верига, а широку до Солила. С овога рта до Свете Неђеље дугачко жало крајем воде зову Бијела; кућа до куће

у поређе, као лабудови смоче море, а врх сваке

лоза и воћка с оградом, док су људи находили

земље да копају; пак опет навише голи кам до

188

планине, која je сваку посестриму надвисила, а та je Бијела гора. С друге стране лежи на лик облука

Солиоцко поље, по дну којега видиш стара солила, сад лужина и мочвара, гдје блура и стура расту преко човјека висине. Посред овога облука пружа

се у воду. Превлака поуздани рукав земље гдје се

находе старе развале православног манастира

арханђела Михајла, којега су Млечићи разурили

по што му калуђере отрују; с њега и носе Кртоли

име, Михољски збор; јер су бивали наголо црковни

кметићи; пак та сеоца раздвају поље од мора са

зеленијем бријегом. Питоми Тиват запуча га на

други крај, а кад гледаш са сред локве, протеже се

Жупа равна и руда далеко, далеко на очњу домах, са истока до Спаса врх Будве, а са сјевера видиш уза вишњу стрмен гдје охоли Ловћен уздиже небу

чарну главу, коју му зором обасјају први сунчани

зраци, пак издалека изгледа као да му je позлаћена.

Ова се локва бужи код Верига на лик врше, јер

ту обје обале иду једна другој у сусрет као да ће се

ручити, пак направиле тијеснац толико узак да се с

Лепетана кокот чује на Каменаре; опет се брже-боље

разиђу и одале да начине трећу луку, која се опет

дијели на лик виле у два залијева; један рисански, а други которски, а перашка страна засађена међу њима као клин. Са сред ове локве угодан

изгледа положај: с десне стране брегови Столива, окићени костањом у осоју, проглушују птичијем ћипиркањем; а с лијеве стрмен херцеговачкијех

189

клисура. С према изгледа Пераст варош уточена у голој стијени као шипак.

Путујеш ли к Рисну, дотакнеш отоке Светога

Ђорђа и Богородичин усред луке, ту je католички

манастир гдје се народ купи на сајам усред

коловоза, а поморци своје завјете прилажу од

памтивијека, – сестре да не обезбрате, матере да

не обесине, а жене да се у црно не обавију. Залијев

je овдје доста добро широк. Погледаш ли на лијеву, Морињ лежи поврх локве као у њедрима велике стрмени, а врх њега Убли на планини. Погледаш

ли десном, пут с Пераста на Рисан удјељан у љутој

лити биљежи пустош коју манастир Бања прекида.

– Рисан je давао некад име цијелому залијеву, док

му га не уграби Котор. Под високој хриди, гдје су

Кривошије и Леденице, лежи Рисан у дну залијева

на стремениту намјешћу, почивало херцеговачко, као што je Котор црногорско; једина опћина, која je до данас сачувала цијело народне обичаје, пак

се и с њима дичи као паун перјем. Међу Рисном и

Морињом зеленозагушена шума ловорике никла у

грохоту, а југом из јаме Сопота, при мору, реве јеком

силно запјенушена вода, као из млина мучнога кад

се ваља с јаже низ стрми водопад.

Путујеш ли к Котору, красно изгледа природе

разлика. Оно голо и каменито брдо врх Пераста

пружа се чак до Котора, одозго на ждријела, а

одоздо на завоје, што падежи понора и ревоточина

снују, и над којијем висе греде и клисуре оштре

и роцаве, да их ни козја стопа не допире. Под

190

овијем страшнијем станцем, гдје се леже соко и јаштреб, поток Љута, љети сушац, дијели кршни

Ораховац од јуначке Доброте. Чудо je да су људи

уздуж тако тијесног приморја поградили онако

лијепијех кућа, све на низ до Котора. Ако свратиш

оком на противну обалу, зелени врт и сад под

онијем плавијем небом, стоје според друте обале

као зрцало у кому се охола лит данимице огледа и

поноси својом тужном љепотом. И ту су ти складни

двори обасули редимице сву пјешчану обалу, пак

кад под њом с брода завириш у тиху пучину, видиш

сваку кућу једну и по једну гдје се у води као у

цаклу цкли и фотографа. Тако се Прчањ и Доброта

хватају у коло с Котором, који je коловођа. Кад брод

под Котор, а сидро тежином утоне и о дно запне, боре се у путника двије жеље: хтио би да сљегне на крај да се одмори и опочине, а онамо жали да нема

јошт залијева да се боље нараји.

Кук који виси над Котором као повраз над

вједром, рекао би да ће на ови час или стрмоглавити

или поринути, пак град под грохот закопати. – На

врх кука сједи град Јованов, пунан витијех топова, а хртенице ошапила му ограда, која брани Котор с копна. Десном града лежи трг црногорски и пут

на окуке уз Праћишта до међе, а лијевом царска

цеста до Будве, коју бране двије тврђице: Тројица

врх Кавча и Горажда според Мирца.

Кад се попнеш на прво ждријело врх Котора, међу те двије тврђице, видиш под собом Дугу гopy, гдје се протеже право, као уз туњу са Солила на Јаз, 191

пак дијели Доњи Грбаљ од Горњега и пада у море, гдје својијем њедрима начиња Бигово, да je мрнару тихо пристаниште и уток. Кажу да се у Грбљу родио

Лазар Грбљановић, посљедњи цар српски. Међу

два Грбља лежи као убао уточена Жупа, два поља

близанца Солиоцко и Мрчево. Оно, као што казасмо, допире до залијева според Бијеле, а ово друго до мора на Јаз, а оба леже као прострта зелена долама, којој гр’оце запучају Горњи Лукавци на лик копче, а доњи на лик гужве. Села Доњега Грбља просута су

од Бигова до Вишњева уздуж Дола; а Горњега косом

планина које друже Ловћени с Коловиром. Царски

пут води преко све Жупе у Будву, а под Спасом

с лијеве, под јаснијем извором остаје врх пута

Подластва, манастир Богородичин. Спас зелен а

висок брани да Грбљани не виде Будве.

Тамо се приморје криви као лук, краји су

му Могрен падеж Спаса, и Скочидјевојка усред

Паштровића; тетиво пјесак; стријела рт Завале, a кундак оток Светога Николе.

Уз прву половину овога лука лежи Будва у

мору, пространијем жалом до Завале, а уз другу

стари Паштровићи, некад слободна и неодвисна

опћина. Планине су високе, до пô њих зелене, а

од пô њих голе и крховите, свуд потоцима одрте и

испресијецане. Спрам Будве Свети Шћепан, и он

градић на мору, којега су Паштровићу у завијет

градили турскијем плијеном. Са Скочидјевојке, откуд се земаном самодавила дјевојка да учува поштење, обала иде право на тромеђу. Ластва je 192

прво село приморско, а за њим Надлушко поље, што га дијели с лишћем обучена Дубовица од мора, а наго брдо од планине. Врх Будве пут сјевера леже по брдима села махинска, поборска и браицка, што

их Млечић лукавством окрну Црној Гори (1718), са три манастира православна, од којијех два бијаху црногорска, подмаински и стањевски, па

кад их држава купи, престане црковина (1837). И у

Паштровићима има њих четири, сви василинскога

обреда. По планини паштровској, гдје те липњем

гуши мирис девесиља и зановети, оградио ћесар

три тврђице Шпиридон, Копац и Пресјеку. На

Космачу според Браића зја четврта, а у пету

претвори стањевски манастир.

Тако Бока граничи са истока и са сјевера

Црном Гором, с југа Арбанијом, с подна морем

јадранскијем, а са запада Херцеговином. Има пут

који води преко Груде на Дубровник, те нас тобож

веже Далмацијом, но он пролази турску земљу, пак

га за то и не можемо звати нашијем, него докле га

чепљемо.

Бока je мјесто здраво, за то су људи снажни и

доста живе. Мушки су уопће висока струка, а жене

прикладне, црнооке и тмасте. Ако je истина, што се

каже, да су Срби међу Славенима наљепши народ, Бокељи су чисто одвојили од своје браће. Зрак je угодан, воде живе из врела, а припек сунчани дава биљу особити сок, за то су овдје воћке слатке мимо

игдје. Цвијеће цавти и мирише зими на отвореној

пољани; снијегу није трага, али, намири влага

193

јесенска и честе кише особито у Котору, гдје се облаци, одсвукуд зајмљени, сукобе и јалове у онај

тијеснац као у корито. Вино je румено и реже; уље

густо а танко; сир масан а смочан; месо особито

кусно. Храна je приморцима највише риба, а

горштацима вариво и сочиво. – Ови једу обично

хљеба, рметинова печена под сачем на црјепњи, а

они пшеничне покваснице.

Горе и брегове оголио je козји зуб и ископ

ревачи, што узрочи љетну сушу и зимну поплавицу.

Мислим да се сваке године посијеку дајбуди шест

тисућа дубова у бадњаке. Да их се годином толико

подњиви, куд среће!

И буба по Боци снује своју богату свилену

пређу. Похмили почетком травња прве омарине

прољетне, пак четрдесницом настане и нестане.

Излеже се црв као мрав, настане као гусјеница, завије се у кожурицу, излети лепир, пак умре напријечац пошто попрши сјеме да учува траг.

Приморци лове рибу мрежом, вршом, туњом, жегом и струњом. Горштаци подижу марву овчу и козју.

Има у Боци пописана народа 34.770, од којега

жена 17.900; по вјери дијели се на католике 9.500, и

на 25.270 православне. Грађани и листом приморци

бродаре, тргују и промећу ce, а горштаци живе о

ратарству и стоци. Половина je мушкијех у свијету, одкуд довукују благо да накнаде домаћој недаћи.

Бокези су наголо Срби, говоре кући српски, а у

свијету науче лако туђ језик: у приморју уз српски

чујеш највише талијански.

194

Наћи ћеш приморца у сваком крају свијета, гдје тргује и бродари, a горштака највише по Мисиру и

Цариграду, гдје копа на оџаке.

Доброцко одјело: кружат, корет, јачерма, широке гаће и плитка капа зову бокешкијем рухом.

Но се већ сад грађани и приморци преодјевају

на француску. Ришњани и Паштровићи носе доламе, токе и копче; горња села рисанска гуњ, докољенице, струку, опанке и сарук на херцеговачку, а Грбљани, Махини, Побори и Браићи на црногорску. Као обично оружје носе о рамену дугу пушку, а у пасу

мале и нож. –

Бокељ je озбиљан, тријезан, чазбен, говорљив

и пун поноса; држи ријеч као аманет. Вјеран друг, постојан муж, ћутљив отац, срчан јунак; сујевјеран, осветљив и напрасне ћуди. Највиши je порок друштвени у Боци крвна освета, коју протежу

над цијело братство рукоставника. – И грабеж

дјевојачки бива често. Кад родитељ неће да дâ кому кћер у жену, овај je зајми с пута или с воде, пак je робињу преручи својој мајци да му je чува и његује до вјенчања. He заруче ли се, поврати

je роду чисту, нити она за то нарока губи. Ово су

зла, која се помичу јошт од витешкијех доба, и

што их просвјета није ископала. Но пријевара, вјероломство, дерачина, прељуба, нијесу позната, а крађа и паљевина врло мало.

Бока je старином припадала бановини Зецкој

те су неки звали Превалом. Пошто je пало царство

српско, око ње се прегонили Турци и Млечићи, док

195

се преда половином петнаестога вијека Млецима од страха турскога, и тако међу два зла, изабере

мање. Провала турска са стране херцеговачке била

je јака и страшна, да се Рисан и Нови не могаше сили

одржати, као што се одржа јужна страна у здравље

Црне Горе. Но помоћу Млечића и Црногораца и ти

се краји опросте Турчина, пак читава Бока остане

млетачка, а кад паде и ова влада (1797), предаде се

својевољно ћесару бечкому, који je изгуби године

пете пак наново присвоји четрнаесте овога вијека.

Забавник, Дубровник, 1870.

196

(БОЖИДАР ПЕТРАНОВИЋ) И ти нам паде, велика потпоро!

Мушицки

Град Шибеник, ова стара хрватско-српска

колијевка, која je изњијала витезова и учењака

у свакој струци човјечије врлине и знања, није

јошт скинуо са себе црну копрену, којом се обавио

прошастог свибња за својим сином Томазеом, кад

му стиже пусти глас да му je немила смрт и другог

сина у Италији стигла, баш онда када су се весели

гласови просипали да се нашло лијека његовој

тешкој болести. – Умро je

Божидар Петрановић

далеко од свог завичаја; а његове тјелесне остатке

прима туђа земља!

Као брату Србу, испуњавам дичну дужност да

му на гроб у туђини пошаљем напокоњи поздрав, који ако и није според његових заслуга, надомирује га искреност и дубоко осјећање.

Он би, и већ га није! Ова кобна вијест просу

се као муња по свем југославенству са Дунава до

сињега мора, гдје му je име познано и слављено.

А сад откле су почети да га достојно оплачем?

Хоћу ли га плакати као ревна савјерника, побожна

197

кршћанина, љубитеља црковног благољепја? Или ћу га плакати као грађанина поштена, мирна, плодна и уљудна? Или као суца неумитна, разборита и красорјечна? Или као мужа политична непрегибна и бодра значаја? Или као народњака

жарка, постојана и дјелатна? Или као књижевника

трудољубна, прудећа и складна? Све je то Божидар

био, пак и онда кад се без опасности није смјело ни

слободно мислити, камоли радити.

Растворио je трепавице у Шибенику годишта

1806, у православној породици, рано се напојио

духа благочестивог, који ra оставио није до

посљедног душка. Изучио мање и осредње науке у

отаџбини, доврши у Бечу политичко-правна знања

добрим и сретним успјехом. Вративши се у своје

родно мјесто, посвети се тихоме књижевноме раду, трудећи даноноћно на корист своје народности и домовине. Нови Саво, радио je да свој народ

просвјети, не уносом туђег обичаја и облика, већ

гојећи га у његову природну језику. Дакако да су му

средства била веома мала, а свакакве запрјеке на

путу стајале. Колико ли се није борио оскудицом

средстава, занемареношћу суграђана, злобом и

презирањем? Али упркос свију мука и невоља, он je у Далмацији први пут издао српско-далматински Магазин ћирилицом, и чинио кроза њ опет да се

по свијету чује, да je ова наша домовина славенска

земља.

На опћу жалост земља сиротна, а свијест народна неразвита, није могла подупријети Божидаров 198

умни рад и новчане жртве, те je морао нехотимице и можда душевном печали дати се чиновништву, што, ако га није сасвим одстранило од књижевног рада, али му je дјело свакако преполављало и

ометало. Но прије него je суцем постао, оћути

прву задовољност књижевника, кад му Матица

српска награди дјелце о битки косовској, гдје je он, описивајући тај злокобни догађај, разлучио повјесницу од пјесништва.

Послан године 1848. као народни заступник

на Уставнујући бечки сабор, трудио се упитима

и предлозима, с оплаканијем Макаранином

Стефаном Ивичевићем, да се наш омражени и

запуштени језик провуче у јавни живот. Није радио

по зраку високе политике, већ се старао доказати да

je лудо и помислити да Далмација није славенска

земља.

Потла што су злокобни догађаји угушили

уставни живот, Божидар годишта 1850. у Бечу

ревносно се занимао преводом на српски језик

грађанскога законика, и тамо при руци био дјелом

и савјетом својим земљацима. Увод новачења у

сјеверну Далмацију даде повода зависти и мржњи

да њега, народног браниоца, пуку омразе, као

тобож да je он томе крив. Племенита му душа није

могла да се не смути на такву подлу потвору, пак

се je уклонио од јавна рада на политичном пољу, али зато није престао савјетом и пером бранити народне светиње.

Код судства, гдје je постигнуо чин савјетника

призивног и дворског, борио се je јавно и скровно

199

за равноправност језика. Како се шћаше његово племенито чувство радовати, да му je здравље

допустило да се наслади својим језиком при првој

расправи пороте у овом граду?

Судствени посли нијесу му бранили да не

жртвује доба олакшице књижевному раду. Тому се

свједоци Правдоноша, Друштво српске словесности и Paд југословенске академије, које je био прави члан повјесноправне струке. Његове расправе о

Богомилима, о Ропству, о Праву насљедноме код Славена, о Вражди, и посмрче Кмецки одношаји на темељу Душанова законика, живјети ће док буде на свијету српско-хрватског народа. Повјесница опће

књижевности, Ручна књига за правника, Апологија Доситеа, занимаће свакад младеж нашу.

Љепота језика, уљудност бесједе, течни и без

натеге начин писања, остати ће у млађој књижевности

нашој као образац достојан подражавања.

Али Божидарева права слава, она која ће му

овјековјечити име, јест Матица далматинска, којој je он темељ ударио, коју je он руководио као предсједник до смрти, марљиво, штедљиво и

плодоносно. Као отац своје чедо, тако je он љубио

свој завод мјести од срца порода којег га je природа

лишила. Сјећам се у Бечу годишта 1862, када je набављао Матичин печат, како смо се договарали о грбу, пак и уговорили да се прими улиште пчела

као знамен Матице, гдје се пчеле купе и приносе

драгоцјено и сваковрсно цвијеће на опћу ползу.

Онда нам на ум падоше ријечи којима народ наш

200

окупља стручицом љубице пчеле на улиште: На матицу, мајко! На твој домак, мајко.

Слиједећи живот и трошење умних сила

покварише му здравље. Пође по лијек у Италију, и

тамо премину, раздвојен браћом и пријатељима, премда му није оскудијевало настојање тужне супруге.

Он се од нас навијек одијели. Тамо га сретоше

Рајић, Доситеј, Давидовић, Милаковић и Вук, а

пред њима два митроносца – Мушицки и Његош.

Они су га у свој збор примили и достојну му почаст

учинили. Обрадовати ће се сјени њихове кад

чују да смо дочекали видјети језик наш уведен у

јавни живот, и да ће се народност наша све више

развијати и ширити, ако буде слоге, пошртвовања и

брацке љубави у живећих, ако се будемо угледали

у њихове врлине, црпили на изворима што су они

отворили, ако будемо радили и праштали.

Лака му била црна земља!

У Задру, 1/13. рујна 1874.

Стефан Љубиша

201

КЊИЖЕВНИ ПРЕТРЕС

„СРПСКЕ НАРОДНЕ ЗАГОНЕТКЕ“, уредио и издао

Стојан Новаковић.

У Београду и Панчеву, књ. В. Валожића и браће

Јовановића, 1877.

Књига je згодне мјере (вел. 8°), печатана на

лијепој (х)артији, слова су обла и разговетна, носи

142 пера с литографисанијем ликом Ћупићевијем, задужбином којег се и печатала у хиљаду комада.

Има у њој осам увода, 734 одгонеталице, 522

питалице и 7 причица. Цијена јој није назначена.

Међу шљедбеницима Вукове школе подавна

смо навикли мотрити у првом реду Даничића

и Новаковића. Њих су двојица дала тој школи

умјетан облик, а здружила знанственост првобитној

народној мудрости.

Ho je свака нова школа, пак и Вукова, имала своје доба ратоборно, своје противнике и завидљивце. Вук je купио народно благо под

анатемом књижникâ и фарисејâ. Да je почем

живио средњега вијека, можда би гa пратила

судбина Хусова и Галилејева.

Данас je жалибоже та школа наишла на

злотворе опасније, на неке писаоце угојене туђијем

језиком, који не слади народна простора, јер je не

разумију, ни знају цијенити, пак силом на срамоту

203

намећу читаоцима стране смишљенице, облике и обичаје, да нас тобож преобуку.

Каже Макјавели, да кад се одроди или прометне

какви човјеч(ј)и рад, нема му другога лијека већ

опозвати га на прави извор, повући га на првобитну

основу. К тому тежи Вукова школа, која смјера на

двојаки циљ: обикнути посаоца да српски мисли

кад српски пише, а окупити знатнијем људима

гомиле градива за умјетна језика. Скупљач je тежак, a пробирач зидар.

На нашу жалост и вјечити пријекор, више je стари, сакати и потребни Вук скупио народних умотворина у 30 година но све Српство од постања.

Кад je Вук купио просути народни бисер, није као

данас било лако путовати, није бивало пароброда, ни жељезница, ни личне сигурности, a осим свештеника у читавим предјелима није било ко

би знао написати два слова. Напротив данашњем

нараштају отворени су путови, олакшан саобраштај, мјеста и села имају пучких учионица и писарчиће који би малим трудом могли окупити лако све оно

што се скупљачима до данас поткрало.

Књига Новаковића, коју навијестисмо,

докажује јошт једну велику потребу побирања

народних умотворина, да их вјешта рука овјеје и

пребере, прије нег’ се покваре или иструне.

Загонетке су струка народне књиге. Многи су

се трудили да их на једно скупе, но ja мислим да

их свакако нијесу ни девети дио побрали, јер je гонетање напредна радња; свакијех опклада множи 204

се број загонетака у народу. Али ово je првом што je скупљени дио систематично расположен, а вјешто претресен.

Похвална je Новаковићева диоба, мудро je разлучио праву загонетку од просте питалице, и тако поштедио много труда себи и учећему се читаоцу. Да je трећи разред изоставио, добро

би урадио, јер причица, ако гдје- гдје и наличи

загонетки, није јој дрýга.

Било je при тој радњи најтеже удесити

најсходнији облик (аналитични или синтетични?), и по срећи, није се Новаковић у томе избору преварио. Да je уредио загонетке као што обично

раде скупљачи, не би чисто допро своме циљу. Он

je напротив крочио с обратне тачке, пак ставио под

око учећему се читаоцу све мијене и различитости, те се нижу около појединијех одгонеталица.

С разлогом je Новаковић стијеснио свају

радњу на круг проста издаваоца једно стога, што

би га књижевна оцјена загонетака за(ј)мила

преко границе свог задатка, а друго, јер би требало

за такви рад да je скупљена барем половина

народнијех загонетака. Стога књига Новаковића

стоји засад као прелазни мост међу простом

збирком и напокоњом оцјеном књижевном.

Но ми се чини да се не могу сматрати као

различитости многе од онијех што их Новаковић као

такве доноси, јер je лако опипати међу која дијели

варијацију од корупције. Квареж традиционални бива и у пространим приповијеткама, камоли

205

не би и у оваквим ситницама, сâм бог зна при каквим околностима скупљеним, повиједаним

и записаним. Нпр. – не чине ми се различитости

све оне варијанте које Стојан наведа о „луку“, но их цијеним кварежом једне свршене загонетке.

Памтим, да сам чуо године 1846, уз ватру у Побрђу

( Грбаљ), неког Кнежевића, гдје о „луку“ овако

гонета:

– Поручио сиједи бан

Својој љуби на диван:

He брини се ни старај,

Лијепо сам ти укопан,

У долини стрмоглав,

У бјељини умотан,

А кад дође Ђурђевдан,

Изаћу ти на мегдан. –

Но биле варијације или корупције, добро их je било наједно окупити, једну уз другу, док се

мога доћи до пробера свршених, а измета сакатих

загонетака.

Драго ми je што je Новаковић многе

одгонеталице оставио у сумњи, јер ja мислим, нпр., да није „ватра“, но „угљен“: – Јаче je од челика,

Малог стаса, невелика. –

( Мој Кнежевић гонеташе овако:

– Мање зрна љешника,

Тежé груде челика.–)

206

Ja бих рад био да се je Новаковић опростио екавштине, кад сам каже, да су загонетке скупљене

по свијем крајевима гдје народ наш живи, јер тако

и нехотице изазива икавштину.

Љубитељима српског језика и народнијех

умотворина та je књига од велике потребе.

У Бечу, о Спасову 1877.

С. М. Љ.

207

НАРОДНЕ УМОТВОРИНЕ

Она грана народнијех умотворина, која спада

на подругљиву врсту, код нас je занемарена и

обатаљена јер су се њом мало или нимало бавили

савремени писци и скупљачи, паче су je мнози и

презирали.

Као у другим народима тако и у нашем, сатира

тежи да изобличи уљудним начином пучке пороке

у домаћу и друштвену животу, и да притом дотакне

кипеће ране са друштвена тијела, како би се једни

искоријенили, а друге зарасле.

Ja сам у својој младости многе подругуше

слушао. Ходећи у млине, на корубање жита и

у лов, намјерно сам се привикавао к сјелима и

пландиштима, и, као да мој посао није, мотрио

раднике и пастире гдје причају и пјевају. Да сам се

иоље указивао радознао, чобани и радници би се од

мене либили и своје угодне разговоре прекидали.

Ja нијесам на перо купио народне умотворине, пак ни упамтио оне сатире које сам слушао, што je свакако мањи дијелак од онијех које у мојој

рудбини нијесам чуо, камоли од онијех што су

просуте по цијелу народу.

Ево једне на огледе. Она ми се je забораву

отела, а могло би бити да ће ми отсле јошт која на

ум пасти. Ja je објављујем, не тобож као узор, већ

као образац народнијех сатира, е да намамим

209

скупљаче да поред ње осврну своју пажњу и на ту грану народнијех умотворина, неправедно осуђена

на пропаст. Купимо градиво, мајстор ће доћи!

О Ускрсу, 1878.

С. М. Љ.

210

ЖЕНА ПРЕТВОРНА

– Куку, жено, моја жено, да што ми ти je?

– Јаох, мужу, јадан мужу, болесна сам ти!

– Куку, жено, моја жено, би л’ што изјела?

– He гријеши се, јадан мужу, жвакат не могу, Али ћу се натезати, да ти угодим.

Принеси ми лако јело, да га пробавим; Закољи ми шарку коку, која не носи; Умијеси ми погачицу, трипут сјејану;

Уточи ми чашу вина, од старе лозе.

Муж закоље шарку коку, која не носи,

Умијеси погачицу, трипут сјејану,

И уточи чашу вина, тер je понуди.

Смочи Ката кокошицу, сву до ко(ш)чице, И уз кокош погачицу, сву до корице.

И испије чашу вина, сву до капљице.

Кад то видје муж жалосни, преобрази се:

– Благо мени, жено моја, добро л’ изједе!

– Јаох, мужу, јадан мужу, не уреци ме!

Словинац, бр. 4. 1878.

211

ПЕСМЕ СТЕФАНА ЦУЦЕ

Црногорца.

Од пријатеља из Котора добили смо неке песме

Стефана Цуце, којег je рана смрт отела српској

књижевности.

Те су песме биле састављене год. 1853. на

Цетињу и у Глајхенбергу, нешто три године прије

нег’ je пјесник погинуо.

По свој прилици било je и јошт његових песама, које су се или иструниле, или јошт некуд леже у забораву.

О животу песникову ми не знамо друго, већ да

га je родила сестра Петра II владике црногорскога, и да je погинуо у Цариграду у цвету своје младости.

Био je леп, гиздав и узгојен, а песничким духом

натурио на ујака.

Из ово мало песама види се, да je био нарави

утуљене и меланколичне, јер му у свим песмама

влада и дише исти мотив, очајање о човечијој

судби. Да je више живио и учио, ваљда би са себе

стресао патетичне осећaje, или с њима допаро до

песничког ловора Италијанца Леопардија.

Штета да су у „Призиву“ неки стихови збрисани.

213

JA И MOJE ПЈЕСМЕ

C. A. Ч. Б. Цуца

ПРИЗИВ

Баироне, баироне! Дрмни лиру, сложи гласе

Ево туга жаловитих твоје жице да украсе.

Слушај бједног да ти прича, а ти пјевај, смртног

блажи,

У твојијем изразима задовољство душа тражи!

„.............................................................................

...............................................................................

...............................................................................

...............................................................................

...............................................................................“

Та, што вичем на судбину с презренијем та се

смије,

Са судбином заратити моја лира кадра није!

...............................................................................

...............................................................................

Царства, круне и државе,

Земље, неба све украсе,

Ja бих дао с презренијем

Баирона имат гласе!

214

I

ПРОМИШЉЕЊЕ

Земљо тужна жаловита, сопернице праве среће, На што теби све што имаш, када ништа немаш веће На што теби ласкатељство и небеске армоније

На што вид ти, на што свјетлост, кад од тога ништа није?

Сва створења постојана и што умом могу стићи, И све оно што у миру духом могу ja обићи.

Све je сјенка ништожности, која уздих душом веже: И најтањиј ноћни снови неосјетно који бјеже, Дух велики, кога земља у вјечности тобож пише; Презрети те гордо мора, мора тражит нешто више.

Преставити не може се за небесну горду душу

Да би и снит моћи ћела камо л’ гледат нашу тмушу.

Од могућства око какво нашу земљу и не гледа

Какови смо, кад достојни ми нијесмо ни погледа!

Страшна јарост да се није на Атому овом збила, Створења би сваколика силовније и мислила: У глибини и ништавству не би вјечно све пузило, He би „ништа“ робском душом тако слијепо не славило.

215

СТЕФАН МИТРОВ ЉУБИША

Животопис

ИЗДАЛО УРЕДНИШТВО „СРПСКЕ ЗОРЕ“

У БЕЧУ

1878.

СТЕФАН МИТРОВ ЉУБИША

Родио се у Будви фебруара 1824. Будући му оцу

мрла дјеца у повоју, градске бабе гаталице напуте

му матер (Кату Брдареву из Грбља) да изложи на

раскршће прво мушко дијете које роди, како би

му се нашла намјерна кума. Кате послушала бабе

и родивши Стефана, баш кад се je раздвајала ноћ

с даном, предаде га јошт некрштена некој старој

примаљи, омотана у сукненијем прњама, да га

изложи на улици. Била je ту ноћ жестока смрзлица, а бура зујала да отпада нокат од меса. Наступи у оној невиђелици човјек путник ногом до чеда, и ваљда би ra погазио да примаља иза угла не завикне: „Прими, куме, Бога и Светога Јована!“ Тај

je намјерни човјек био новорођену крштени кум.

О племену Љубишину, које je дванаесто у опћини

паштровској, зна се ово: почетком XI стољећа шљегла

у приморју, с крај ријеке Љубишњице из Херцеговине, два брата близанца, која су се смјестила усред Паштровића, и ту ударила темељ селу „Близикуће“

(близакове куће), гдје и дан-данашњи племе

Љубишино станује. Кад je године 1343. Лудвик

краљ унгарски пошјекао на вјеру хиљаду и четири

стотине Паштровића,1 за голијем врхом (Трманом) 1 Libro dei privileggi e concessioni avute dalla nobilissima Comunita di Pastrovichio, autenticato ed stratto dal veneto archivio per il notajo Luca Valeri.

219

тек да им се освети стога, што су помогли Млечићу да Угрима освоје град Котор, на тој крвавој шјеци

пало je обезглављено сто и двадесет Љубиша. И

данас прича народ да се љуто обољели Лудвик

није могао с душом раставити, док му нијесу

Паштровићи послали у Столни Биоград од свакојег

племена по једног човјека да га опросте. Кад се je г. 1423. предала Млечићу опћина паштровска. која je од пропасти српског царства неодвисно собом

управљала, у уговору којег су склопили војвода

поморски Франциско Бембо и главари паштровски, налазимо потпис Близака Вазате, откуд се види да je село и племе с почетка примило име „Близак“, а

кућа се Љубишина нарекла стога, што су дошли с

ријеке Љубишњице. Од овога племена бивало je у

разним временима оглашенијех људи, свештеника

и помораца, на примјер два архимандрита

манастира Прасквице, Василије и Сава, која су оба

пострадала због својих црквено-народнијех начела.

Василију je произвео архимандритом патријарх

пећки Василије Бркић г. 1768, који je патријарх у

то вријеме простирао своју духовну паству и над

Боком. За вријеме буне приморске, под лажицарем

Шћепаном Малијен, архимандрит Василије с

архимандритом Ђорђем Дрекаловићем из Куча

и Давидом Радановићем из Кастел-Ластве много

се je у те после плео2 док га млетачка влада окује

и баци под оловнице, гдје je чамао девет година

дана, и чисто би ту скапао, да га није срећом

2 V. Lago, Documenti estratti dall’ archivio dei Frari a Venezia.

220

његовом испросила једна млетачка владика, која га je упознала у Котору, кад јој je још муж тамо

шједио као млетачки провидур. По његовој смрти

одмијени га синовац му Сава Љубиша, који je од

русинског двора измолио годишњу новчану помоћ

своме манастиру Прасквици, помоћ која и данас

тече. Његови чести путови к Петрограду, откуд je доносио манастиру сасуде, одјела и књиге црковне, навуку му подозрјевање и мржњу слабе и изнемогле млетачке владе, која се je и од своје шјени бојала.

Год. 1802. та мртва влада заточи Саву у манастиру

Крупи у Горњој Далмацији, гдје je провео као у

сужањству седам дугијех година. У буни бокешкој

г. 1812. против тадашње владе Наполеонове, војска

француска опљачка манастир Праскицу, гдје je мислила да je шјело бунтовничко; осуди на смрт и стријеља два калуђера, Петронију Ђурашевића и

Димитрију Љубишу, синовца Савина, a то их убије

мјести Саве, који je на вријеме омакао у Црмницу и

тамо у Пламенаца живио док je нестало француске

владе у Боци. И данас се налази на Цетињу од ове

куће архимандрит Висарион Љубиша, равнатељ

оног богословског завода, од милости Њ. с. књаза

Николе скоро наименован владиком острошкијем.

Има Љубиша у Војводини, има их у Америци гдје су

се земаном селили, има их најпосле у Херцеговини, и бегова у Босни.

Митар Љубиша, отац Стефанов, а син Лукше, тајника опћине паштровске, провео je мал’ не читав вијек на мору, био je поштен и разборит

221

човјек. По његовој смрти остао je Стефан сираком од непунијех четрнаест година на танку имућу, на

старој матери и на млађој сестри. Јединац у мајке, Стефан je био пропуштен и прохирен; приспио четрнаестој години, није знао готово ни азбуке, јер

у то вријеме у родноме му граду није бивало уредне

школе, а ону која je била Стефан je мало или нимало

походио. Но, оставши сираком, одаде се живо к

науци, таквим успјехом да га видимо самоука

постати г. 1843, тајником опћинским у Будви, а

г. 1848 као кандидата на бечком Установљућему

сабору (Reichstag).

У бокешкој скупштини о Духовима г. 1848.

Стефан je говорио на корист уједињења Троједне

краљевине, а против избора и шиљања заступника

у Беч, и његов je предлог био једногласно примљен.

Из његова дуга говора на тој скупштини вадимо ове

ријечи: „Као што поједину човјеку прије свега треба

да се стече биће пак да располаже начином како

да у свјету живи, тако и једноме народу треба да

се стече биће, пак да расположи какве му уставне

слободе пристоје. На народ у овој покрајини нема

бића, јер je угњетен од италијанштине, пак би

било по њ излишно, сувишно, а и доста смијешно

да без властитог народног бића гради себе

којекакве установе туђе. Нас je Аустрија, против

своје сопствене користи, више поиталијанила у

тридесет година, неголи Венеција у четири вјека!

Развитак народности, равноправност вјере и

језика, не може се код нас озбиљно ни промислити

222

без неког материјалног јемства, a то јемство наћи се може само у уједињењу Троједне краљевине

под сјајном Хабсбуршком лозом, којој су се оци

наши добровољно одали и које ћемо се ми вјерно

држати.“

Нешто стога, нешто јер je настојао да се уведе

народни језик у јавни живот и да се укине полицајна

наредба г. 1828, по којој je била принуђена већина

православнијех Бокеза да беспослицом слави

католичке празнике, Стефан je био освађен

и гоњен за цијело вријеме Бахове реакције.

Карактеристичне су ријечи које je генерал Мамула

о њему рекао: „Највиши je гријех Љубишин, што

хоће да уведе у Боку равноправност језикâ и вјеpâ!“

Кад je године 1859. букнуо рат међу Аустријом

и Италијом, а зашјело седамдесет ратнијех

бродова, што францускијех што италијанскијех, у

барској луци, Стефан je пристао на жељу тадашњег

бригадијера барона Родића, устројивши у свом

родном мјесту народну стражу, која je нагледала

Бокешко приморје од непријатељског нападаја.

Ta je иста стража служила мукте и у рати г. 1866.

и сјећамо се Љубишина прогласа издана те

године приликом политичнијех избора, којим

као заповједник народне страже, нуди народ да

се прође политике, а да се оружа на обрану свог

огњишта: Продај аљину, а купи нож!

Почетком г. 1861. био je од Њ. в. цара и

краља именован Љубиша као члан далматинске

депутације, којој je било наложено да у Загребу, 223

при Банској конференцији, оствари здружидбу Далмације с Хрватском и Славонијом. Познато je већ како се je тај посао изјаловио тек je на владу ступило министарство Шмерлингово.

Прољећа г. 1861. Стефан je био изабран као

заступник бокешкијех опћина на Далматинскоме

сабору, а од Сабора као одасланик на Царевинско

вијеће. Парламентарни Љубишин рад у прве три

године заступништва (1861–1863) састојао се у томе

што je у Вијећу говорио српски и тако фактично увео

равноправност језика, у законотворној скупштини; што je бранио равноправност народности и вјера, начело на коме опочијева идеја аустријска; што je тежио за уједињење Троједне краљевине, као

једино јемство те равноправности; што je описивао

жалосно економско стање Далмације, усјечена

рука наравног тијела, гдје je царина тешка, а

опће обучавање оскудно; што je кудио устројство

поморске силе итд.3 Овај Љубишин рад донио

je за собом: а) да je била издана 15. марта 1862.

наредба министра правде, по којој je дјелимице

уведен наш језик у далматинске судове; в) наредба

Министарства унутрашњијех посала исте године, којом je укинута стара наредба 1828. по којој су морали православни светковати у Боци католичке

празнике. (Ова се наредба г. 1871. на предлог

Љубишин протегла на сву покрајину.) ц) Наредба

Министарства просвјете с којом je допуштено да

3 Виђи стенографска извјешћа Рајхсрата првог засједања (1861–1862) лист: 229, 1339, 2035, 2448, 3117, 3820, 4737.

224

отале могу и православни далматински ђаци (а не, као дотле, сами католици) уживати штипендија

далматинска при бечком свеучилиштву; д) да се

Далмацији опросте 82.000 ф. што je дуговала држави

јошт за вријеме глади; е) да се оживотвори у Херцег

Новоме српскопоморска учионица из закладе

Бошковића – Латковића, коју влада далматинска, бог зна с којих узрока, није у дванаест година шћела оживотворити.

За говор, изречен у Царевинском вијећу о

побољшању поморске силе с гледишта техничкога

и народне економије, добио je Љубиша својеручно

писмо од незаборавног надвојводе Фердинанда

Макса, тадашњег заповједника поморске силе, писано с нашим језиком. Међу осталим, оплакани надвојвода пише Љубиши ово: „Ваше опаске о

нашем ратном поморству биле су ми већ познате, и бити ће моја љубоморна шкрб да уведем нужне поправке. Шљедујте, утолико, бранити користи

земље, сваки ће поштени грађанин благословити

труде ваше.“

Док су Чеси шјеђели у Царевинскоме вијећу

(1861–1862), Љубиша je припадао њихову клубу

и ш њима радио о федералистичкоме уставу

ћесаровине. Чеси су га вољели и у многим

пригодама указали му своју симпатију, највише

за вријеме његова борављења у Златном Прагу

и путовању по Моравској. У једној шједници

Федералистичног клуба, Љубиша je предложио да je сваки члан клуба дужан говорити у Царевинскоме 225

вијећу у свом матерњем језику. Жалити je да тај предлог није био примљен, јер да се je примио, била би се фактично доказала непрактичност централног законотворства.

Кад се зими 1863. расправљало у Царевинском

вијећу о владину предлогу, да се дозволи

нужни ратни трошак против Данске, у питању

шлезвикхолштајнскоме, заступник Тинти позове

на конференцију осамдесет заступника, да се

договоре о томе питању. Из ондашњих новина

дознали смо да je у тој конференцији Љубиша

овако говорио: „Не да се сумњати да у уставној

теорији право објавити рат и склопити мир спада

потпуно моћи ексекутивној, као што je неоспорно

да законодавноме тијелу надлежи право да

дозволи војску и новац као ратна средства. Ho je била уставна дужност одговорне владе да ту дозволу потражи пријед нег je склопила ратни

уговор са Пруском, пријед нег je објавила Данској

рат, пријед нег je наша војска прешла границу. У

самим обрамбеним ратима допуштано je влади, кад није окупљено Царевинско вијеће, трошити на своју одговорност, а на обрану државе, али то јој

није нипошто слободно радити у рат који она иста

чиња, и кад je већ окупљено Царевинско вијеће. Ми

смо сад позвани да накнадно одобримо оно што се

без нас учинило, и да примимо на себе сву мржњу

и сву одговорност кад би наша војска на туђој

земљи у ово доба године остала без нужног новца, хране и обуће. Да смо били питани пријед нег се je 226

рат објавио, ми би могли рећи влади: прођи се тога ратовања, јер Аустрија не може ни смије започети

рат који се оснива на начелу народности, уколико

je то начело противно ономе начелу на ком

опочијева њезин државни правац. Но сад, кад се

рат започео, гласоваћемо дакако за дозволу новца, остављајући влади цијелу одговорност несмислене и опасне борбе коју je зачела, молећи Бога да не

буде почетак злијех пошљедица.“

Године 1866. био je Стефан опет изабран као

посланик бокешки на Сабору далматинскоме, а

од Сабора на Царевинскоме вијећу. У расправи

о преполовљењу државе (Dualismus), Љубиша je самочетрвти гласовао против тога преполовљења, и у сједници 13. новембра год. 1867, која ће навијек остати знаменита у ауструјској повјесници, закључио je свој говор овим ријечима: „Моја ми савјест не допушта, да гласујем за овај

тестаменат јединства и парламентаризма

аустринскога!“4

У шједници 23. маја 1868. био je примљен

једногласно Љубишин предлог о укинућу самокупа

рибања кораље (мерџана) у далматинскоме мору, и да je то рибање слободно свакоме аустринскоме држављанину.5

Исте године 1868, мјесеца маја, као члан

комисије о устројидби политичнијех власти у

Далмацији, Љубиша се противио основи израђеној

4

Стенографско извјешће Рајхсрата, г. 1867, лист 57, 171 и 1361.

5 Ibidem г. 1868, лист 3478.

227

од министра унутрашњијех дјела Гискре, и међу осталоме захтијевао, на корист опћег реда и добре

земаљске уредбе, да се постави нека политична

власт у свако мјесто у коме се налази власт судствена, како би могли политични чиновници нагледавати млађахну опћинску аутономију, док јој народ

привикне. Љубишин предлог није био примљен, али након кратка и горка искуства, увидјело се да je Љубиша имао разлог, пак je министарство прије

двије године било принуђено, наврат-нанос, тамо

и амо поставити многа политична повјеренства.

На Љубишин предлог била je узета из језујицких

рука гимназија дубровачка. Том приликом рекао

je Љубиша:6 „Ja нијесам противан да језујит, као сваки други грађанин буде учитељ, но сам противан стога што језујити, који су учитељи при

дубровачком гимназију, не знаду наш народни

језик, пак и стога што нијесу положили учитељски

испит законом прописан, с чега долази да

далматински облашћени учитељи шетају по улица

неухљебљени, а необлашћени језујите заузимају

учитељска мјеста. Да језујите мукте предају, много

би било!“

Године 1870. на предлог Љубишин била

je повишена на 40.000 ф. државна дотација

пучких учионица у Далмацији. Интересантни су

статистични подаци, с којима je Љубиша доказао

у Рајхсрату како je грађански елеменат прам

сеоцкоме примиљен, и како има у Далмацији

6 Стенографско извјешће Рајхсрата, г. 1862, лист 3566.

228

96 посто неученог народа, који не зна читати ни писати.7

При расправљању закона о опћој војни, Љубиша je предао дотичноме одбору, преко члана му барона Прата, подути меморандум, којим je доказао да je немогуће за то вријеме увести у Боку домобранство, и у меморандуму предвидио

неприлике на које ће тамо влада набасати. Одбор се

није, жалибоже, обазрио на Љубишин меморандум, стога што га je министар Гискра побијао. Међутим, Љубиша, видећи каква му опасност грози отаџбини, позове бокешке опћине да спреме на Рајхсрат петицију против законске основе ако шњом нијесу

задовољне, а утолико при опћој расправи те основе, говори у сједници 13. новембра 1868.8 Жалити je да се опћине из нехајства нијесу одазвале Љубишину

позиву, и да je Царевинско вијеће примило без

преинаке основу законску какву му je ондашња

влада предложила. Јошт je веће жалити што се je нови закон хтио нагло увести прије у Боку неголи у друге покрајине новачењу навикле.

На Светога Јована главошјечнога 1869. почне

у Боци буна против уводу закона домобранскога, која je коначно свршила 13. јануара 1870.Капетан срезни Франц, или из страха или из личне мржње, прогласи по пуку да je заступник крив што мора давати новаке у домобранство. Ова je клевета

подигла против Љубише вас сеоцки народ тако

7 Ibidem г. 1870, лист 847.

8 Стенографско извјешће Рајхсрата, лист 835–4634.

229

да, кад je ондашњи далматински намјесник Вагнер дигао из Будве посаду војену, и за такорећи

изложио град и начелника Љубишу срџби и освети

преварених и раздражених усташа, требало je Љубиши да оружа грађане и да позовне неколико Паштровића да одбију с града усташко нападање. У

тако опсадном стању живио je Љубиша у затворену

граду Будве од 13. октобра до 4. новембра 1869, дан у који je приспјело око четири хиљаде војске, под заповједништвом бригадијера Шенфелда.

Овај бригадијер, послије, крвавог боја с усташима

4. новембра 1869. на Јанскоме Жријелу поврх

Браића, поче да се преко некијех људи спуштава у

договоре с усташима, како би се помирба започела.

Но усташи му одговоре да неће договора преко

никакво другог посредника већ преко Љубише, јер иако су на њ јетки што их није домобранства ослободио, опет у њега јединог полажу цијелу

узданицу. Онда на молбу г. Шенфелда Љубиша

се прими посредништва и ступи у договоре са

усташима. 24. декембра 1869. стану се усташке

вође пред манастиром Св. Петке са Шенфелдом

и с Љубишом. Иза дуга и жива говора Љубишина, усташе се предају Шенфелду и опреме Њ. в. цару шљедећи брзојав: „У нашој раздражености и

помами, остадоше нам при свијести двије ствари, крутност нашега злочина и величанство витешког Ти срца. Наш je злочин тако велик да га само срце

Франца Јосифа опростити може!“

230

Шјутрадан дође царски брзојав на заповједајућег генерала: „Праштам свијем онијема који су јуче

оружије предали.“

Након мало дана приспије у Котор ђенерал

Родић, новоименовани заповједник у Боци, који

je мудро свршио пацификацију на Кривошијама

и неправедно обијеђен био с његова човјечијег и

патриоцког дјела.

Утолико се окупио у Бечу Рајхсрат, и у одбору

о адреси наложено графу Шпигелу да приуготови

основу адресе на одговор престолнога говора.

Заступник Шпигел није хтио приуготовити основу, што се je тицало бокешке буне, прије Љубишина доласка. Љубиша приспије у Бечу 17. јануара 1870.

и на предлог Шпигелов буде придружен одбору о

адреси. Ту je показао Љубиша своју парламентарну

вјештину, одбијајући осваде Лапенине, Вагнерове и

Гискрине. Најпослије предложи да се стави цијело

министарство у освадном стању и да се подврже

неодвлачно државноме суду (Staatsgericht).

Вриједно je за повјесничара бокешке буне овђе

саопћити оне тачке на које je Љубиша основао свој

предлог:

Од год. 1859. има влада у Боки седам хиљада

оружанијех људи, који су за ратна времена

великијех заслуга на обрани свог земљишта

држави и домовини принијели. Ja сам лани предао

обранбеноме одбору меморандум, у кому сам

предложио: да се у Боки домобрански закон не

231

уведе у смислу владина предлога, већ с обзиром на тамошње ђеографске околности и с призрењем

на постојећој народној стражи. Ja сам већ онда

жалио да je г. министар Гискра побијао тај мој

предлог, јер сам био напријед увјерен (што се je нажалост и обистинило) да je влада при уведењу домобранства у Боку имала у закону одрјешеније

руке, не би наишла на тако огромну и грдну

опреку. Влада je морала подупирати мој предлог

било стога што je могла сама знати да се Бокези

неће лако подврћи домобранскоме закону, било

стога што je бокешкој омладини врло лако бјегати

преко границе и поткрасти се војничкој дужности, било напокон стога што je требало 24 године за моћи домобранством допријети до онога броја

војске које данас има народна стража, и кад би се

рачунало да Бока може давати сваке године по 300

новака, што није могуће. Народна стража у Боки

накнађује у ратно доба, без државна трошка, 15000

уредне војске, а кад би се она одједном распуштала, као што влада кани, требало би 24 године мира и напретка за да се домобранство подигне на број

војника народне страже. To je била, дакле, најпрва

владина погрешка, што je мој предлог против

влаштите своје користи побијала и учинила да у

одбору пропане.

Друга je погрешка што je влада умалила у

Боки војену посаду неколико дана пријед него je увести шћела домобрански закон. Војничке чете снижене су на шездесет људи, дигли се с градова

232

топови и повукла се храна и џебана, тако нагло и смјешно да народ, видећи то обезоружање, није

могао мислити да влада озбиљно намјерава увести

у Боку домобрански закон. Свршетком августа, дакле недјељу дана прије нег се je почео уводити тај закон, бокешка je посада бројила 1000 војника

просутих по тридесет мјеста!

Трећа и неоправдива погрешка стоји у томе

што je влада захитала увести у Боку домобрански

закон, кад у другим цислајтанским покрајинама, навиклим новачењу, није о томе ни говора бивало.

Ta je принаглица учинила да влада занемари

прогласити по Боки домобрански закон у народном

језику, како би Бокези из њега познали права и

дужности домобранске. Ова je погрешка изложила

нови закон тумачењу зломишљеника или

незналица, који су бог зна што пуку приповиједали, и тако га подболи на крајну опреку. Мјести да се домобрански закон проспе по селима на хиљаде

листова и у народном језику, влада je наредила

да се одма попишу момци рођени г. 1847, 1848. и

1849. под глобом од 100 ф. онијема који би се тој

дужности поткрали.

Четврта погрешка била je та, што влада

није хтјела одгодити на четири мјесеца увод

домобранског закона у Боку, као што су, залуду, просиле бокешке опћине, за моћи овјерити кроз тај рок неуредне књиге рођенијех и скротити

узрујани народ док приспије домобрански закон

у преводу народноме. Влада je морала ту одгодбу

233

толико више дозволити, уколико Аустрији није одникуд пријетио рат, а домобрански закон послије

двије године био je уведен у остале цислајтанске

покрајине.

Пета погрешка стоји у тому што намјесник

далматински није дошао у Боку да укроти

разјарене духове. Иста влада у свом извјешћу

каже да je буна почела 10. септембра 1869, а да

je крвљење постало 9. октобра исте године. Ja сам дубоко увјерен, да je, међутим, дошао у Боку намјесник далматински, да je главарима говорио и

њима изјаснио домобрански закон, не би нипошто

крвљење започело. Ho je намјесник дошао у Боку

касно, пак и кад je дошао није се с пароброда на

крају извезао, гдје су га чекали окупљени главари

и представници опћински, већ им je послао неког

обрстара да им запријети и да их забаши, што je више узрујало народ невик таквоме начину говора.

Ријечи обрстареве биле су право очитовање рата!

Послије пȏ сата намјесник отпутује к Задру, без да

je с брода на крај шљегао ни на броду хтио примити

опћинске представнике. Онда се главари окупе у

уреду опћинскоме у Котору и ту потпишу записник, којим очитују да ће подлећи домобранскоме закону, само ако им се допушти да опрема к цару три-четири своја посланика с молбом да им се подаре у домобранској служби неке управне олакшице, које се закону домобранскоме не противе, паче су пристојне ђеографско-економскоме положају

Боке. Влада није допуштила да Бока опреми к цару

234

те своје посланике, већ je наново наредила, да се закон домобрански пошто-пото уведе.

Шеста владина погрешка била je та, што je дигла

жендарме и војничке посаде из опћина Херцег

Новога, Рисна, Пераста, Доброте и Паштровића.

Тако je влада оставила без обране те опћине, које

су се подвргле домобранскоме закону, излажући

их освети и срџби усташкој. Напротив, требало je јошт уснажити те опћине војском, како би њихов примјер и савјет упливисао на усталим опћинама.

Требало je јошт да влада дигне мале посаде из

тврђица Драгаља, Горажде и Стањевића, које су се

налазиле међу усташима, и обрана којих стала je великијех жртава.

Седма je погрешка била прогласити свршетком

октобра 1869, изнимно стање у Боки. Таква пожња

наредба није могла већ вриједити за устале опћине, него je пала на терет онијех опћина које су уз владу пристале. Тим се ујачала бунтовна странка, а

ослабила консервативна, на којој се je влада морала

напротив наклонити. Лична слобода, тајност писама, светиња кутњег прага, сеоска састанка, читаоница и опћих забава, све je било махом одузето мирним

опћинама, а устале су живјеле у неограниченој

распуштаности, јер влада није имала довољне силе

да и над њима протегне изнимно стање.

Осма погрешка, гора од осталих и с које

се узрујаност напријечац преокренула у јавни

устанак, била je та, што je влада забранила по

свој Боци да се оружије носи како се je вазда

235

носило. Након мало дана шјетила се влада своје погрешке, и видећи да не може обезоружати устале

опћине, поврати оружије опћинама Будве, Кртола, Паштровића и доњој страни Грбља, изазивајући тако грађански рат међу тим и усталим опћинама.

Девета погрешка та je, што je влада

препоручила Свијетлој круни предлог мале већине

Далматинског сабора, да се сједнице саборске

одгоде на неопредијељено вријеме, како свијет не

би кроз заступничка уста чуо шта се у Боки догађа, а влада могла покрити копреном своје влаштите погрешке.

Десета погрешка стоји у томе што влада није у

пȏ године дана ни одобрила ни уништила изборе

опћине града Котора, већ оставила на уредби

опћинској људе мрске, који нијесу имали ни гласа

ни уплива над бокешким народом.

Једанаеста погрешка била je та што je влада

одбила пријатељску понуду кнеза црногорскога, који je молио бечку средишну владу да му допусти послати у Боку неколико својих људи, који би

скротили Бокезе и на ред и послух довели. Таква се

je понуда толико више морала примити, уколико

1. априла г. 1849. бечка je влада сама молила

господара црногорскога да употреби свој уплив у

Боки, како би се раздражени духови скротили и

к миру повратили. Ми смо, дакле, били навикли

Црну Гору да се мијеша у нашу земљу, с чега

цијеним да je било разборитије примити кнежеву

понуду, неголи je одбити.

236

Најпотоња погрешка била je та, што je влада дигла 27. ловачки батаљон из Будве, и оставила

град усташима на расположење, што би се чисто и

случило, да ja као начелник градски нијесам одбио

усташке нападаје с градском стражом и с помоћу

неколико оружаника, које ми je послао у помоћ

начелник паштровски г. Иван Перазић, те je у то

вријеме сјајнијех услуга учинио цару и отаџбини.

На захтјевање Љубишино, подупрто од стране

ђенерала Родића, биле су дозвољене од владе

шљедеће своте на корист и накнаду бокешку: 1), 97.000 ф. за градиво изгоријелих кућа; 2), 30.000

ф. на поправу похараних цркава и манастира; 3), 500.000 ф. за нове путове по Кривошијама, преко Грбља и у Паштровићима; 4) , 100.000 старих жита

на уздржање усташких породица од 1. јануара до

свега мјесеца јуна 1870. Најпослије, на дотичној

Љубишиној молби, Њ. в. цар изволио je наредити

да се из његове приватне благајне дадну 50.000 ф.

припомоћи оним усташима, којим je кућа изгорјела

за вријеме буне.

Утолико се све већма умножавала на Царевинскоме вијећу опозиција противу такозваног грађанског министарства, јер je иза дуализма на-предовала њемачка централизација горостасним корацима. Такви поступак њемачко-господству-јуће народности принуди заступнике Љубишу, То-мана, Хермета и Петриноа да нажену заступнике нењемачких земаљах, да своје мандате положе, како

би се Рајхсрат просуо, а грађанско министарство

237

пало. Збиља положе своје мандате сви заступници пољачки, буковински, тиролски, крањски, горички

и приморски, тако да су Њемци остали сами у

Царевинскоме вијећу. Мало иза тога министарство

Гискрино даде оставку, а круна наложи грофу

Потоцкоме да сачини ново министарство, које одма

распушти Царевинско вијеће и распише нове изборе.

Ова je промјена проузрочила, те није бокешки посао

дошо у Царевинско вијеће на претрес.

Свршетком јуна 1870. г. опћине бокешке изаберу

једногласно опет Љубишу својим заступником на

Сабору далматинскоме, а Сабор га наново одабере

као саборског посланика на Царевинско вијеће.

Првом те се je окупио у Задру нови Далматински

сабор, Њ. в. цар удостојио je именовати Љубишу на

шест година предсједником истога Сабора.

Пожњих дана мјесеца априла г. 1870, дакле

пошто je положио свој мандат заступништва

на Рајхсрату и прије нег je био наново изабран, Љубиша je потражио од цара да га лиши дужности државноправног испита, како би могао натијецати

се на биљежничко мјесто у Котору, што му je било

и дозвољено, премда није до данас то мјесто јошт

заузео. За његове заслуге у ратовима г. 1859. и 1866.

као заповиједник народне страже добио je Љубиша

ратну медаљу; за његов труд у вријеме буне

бокешке 1869. г. био je украшен Редом гвоздене

круне трећег степена; а за свој рад као предсједник

Сабора далматинскога примио je комтурство Реда

Франца Јосифа с витештвом.

238

Програм новог министарства Потоцкога

био je тај, да при новим изборима добије двије

трећине гласова, како би се могао преиначити

устав, ако ли и не у пуни дух федералистични, а

оно барем у смислу највише разцентрализације.

Да су новоизабрани заступници чешки дошли

на Царевинско вијеће, могао се лако остварити

програм новог министарства, но Чеси не шћеше

доћи, с чега министарство Потоцкога, после пȏ

године узрујана живота, било je принуђено дати

своју оставку.

Под министарством Потоцкога израдио

je Љубиша да се Бока и Дубровник оцијепе од

православне Епархије далматинске и да се у Котору

установи православни епископ и дијецезална

конзисторија о државном трошку. Израдио je такођер, да се на Кривошијама огради школска зграда, а у Рисну и Кастел-Ластви два морска

пристаништа лађама и бродима.

Ново министарство грофа Хоенварта окрене

отвореније и рјешителније к федералистичкој

страни неголи Потоцкога. Мјесеца јулија 1871.

састали се у Бечу, у хотелу „Ка унгарској круни“

неколика вође федералистичне странке9 да углаве

и установе какве ће адресе поднијети Свијетлој

круни федералистични сабори цизлајтански. На

тому састанку рекао je Љубиша ово: – Економско-финанцијално стање Далмације, ње прошлост 9 Ригер, Клам-Мартинић, Коста, Пражак, Ђованели и

Љубиша.

239

и будућност, не допуштају да она може сама по себи опстати аутономном државом у сајузу

цизлајтанских краљевина и земаља. Пошто je Далмацију предводио дуализам с посестримама Хрватске и Славеније, није могуће финанцијално, нити би било државоправно да Далмација сама по себи сачини у Цизлајтанији неку политичну

особину. Далмација већ данас плаћа високе намете

и тешке порезе, што не стоје у никаквом саразмјерју

са њеним економским стањем, а ипак упркос таквог

терета не подаје ни крајцаре за укупне трошкове

цијеле државе Аустроугарске, пак ни за оне

цизлајтанске, него јошт прима од средишне бечке

благајне око два милиона ф. годишње припомоћи

на обдржање своје унутрашње управе и уредбе.

Кад би, дакле, Далмација сачињавала отеле неку

аутономну покрајину, не само што би изгубила она

два милиона што сад годином прима као припомоћ

за унутрње трошкове, него би јошт морала плаћати

свој дио, прво за укупне трошкове цизлајтанске, пак

за оне опће државе Аустроунгарске, што би довело

Далмацију до крајне пропасти, јер би се морао

утростручити данашњи ионако несносни данак.

Док опстоји у Аустрији дуалистички одношај, и док

се Далмација налази фактично a не правно у сајузу

с краљевинама и земљама цизлајтанскијема, није могуће од ње захтијевати да себе жртвује на корист неке цизлајтанске федерације, која се не

даје оправдати ни с гледишта економскога ни с

гледишта државноправнога.

240

Упркос тога, сабор чешки у познатим

фундаменталним чланцима, прими потпуно

начело федеративно за све краљевине и земље

цизлајтанске, и у њима установи да се из укупне

благајне опредијеле сваке године неколико

милиона на припомоћ оних сајузних државица, које нијесу кадре обдржавати трошкове своје аутономије. Цар не шћене примити закључке

чешкога сабора, министарство Хоенвартово

пропаде, а кнез Ауерсперг добије позив да сачини

ново министарство. Програм новога министарства

био je тај, да се преиначи закон изборни за Рајхсрат.

Но за моћи добити двије трећине гласова, које би

на ту преинаку пристале, требало je новој влади

најприје продријети с новелом „о изборима за

невољу“, то јест с оним законом који овлашћује

владу да може расписати управне изборе у оним

краљевинама и земљама из којих посланици, одабрати од сабора, не хоће да дођу на Рајхсрат. Ова je новела била наперена највише противу Чеха, који нијесу шћели походити Царевинско вијеће.

За да би та новела примљена била са двије

трећине гласова, требало je да за њу гласују

далматински заступници Љубиша, Војновић, Данило, Будмани и Антонијети. Но ови пет посланика за вријеме свог избора добили су

од већине Далматинског сабора императивно

пуномоће, то јест, да у сва важнија питања

политичне нарави не смједу гласовати без договора

и сагласја с Народним задарским клубом. Тај Клуб, 241

позван од петорице заступника на Царевинскоме вијећу, сложно одлучи да та петорица заступника

мора гласовати за закон „о избору за невољу“, a то ако им пође за руком добити од владе неке означене концесије на корист моралну и

материјалну своје земље. У то име заступник

Љубиша начини меморандум, који je био одобрен

од Задарског народног клуба и предат влади од

петорице заступника. Тијем се je меморандумом

захтијевало:

1. да се изведе у Далмацији читава

равноправност језика српскохрватскога

и италијанскога у управи, у судовима и у

школи;

2. да се узакони далматинска жељезница; 3. пресушидба поља Неретванскога и уређење ријеке Неретве.

Осим та три главна питања, потражило се од

владе и других олакшица мјесне и мање важности.

Влада je уважила меморандум, и преко

дотичних закона и одредаба пристала на

захтијевање петорице заступника. Након године

већина саборска, окупивши се у Задру, одобри

једногласно понашање петорице и Задарског

народног клуба о гласовању новеле „о изборима за

невољу“.

За то вријеме Љубиша je испословао да се

о државном трошку заведе у Котору велика

гимназија српским науковним језиком. Љубиша се

противио из петнијех жила да се мала фратарска

242

гимназија у Сињу претвори у свјетску, јер je то спадало на штету фратарску, и мимолазило циљ

црквене гимназије.10 Такођер се противио да се у

Задру слију два учитељска завода (препарандија) италијански и српскохрватски, јер je знао да ће то најпосље бити штетно по наш језик.

Свршетком г. 1872. народна већина Сабора

далматинскога дигне императивни мандат

петорици заступницима на Царевинском вијећу, тако да су могли откад гласовати по своме влаштитоме мнењу и увиђавности у свакоме

питању што до закључка дође.

Шестог марта 1873. г. сви пет заступника

далматинских на Рајхсрату11 гласују за закон

о изборној преинаки, то јест, да сабори већ не

бирају посланике на Царевинско вијеће, него да

их бира право и непосредно народ. Ти пет гласова

далматинских нијесу били нужни за примање

закона, јер je и без њих влада с новелом „о изборима

за невољу“ начинила себи и Царевинском вијећу

двије трећине гласова, пошто Чеси не шћеше доћи у

Рајхсрат. Заступници далматински, који већ нијесу

били везани императивним мандатом, гласоваше

за изборну преинаку с ових узрока:

1)

Јер су цијенили да je већина Сабора

далматинскога сагласна у томе да се прими

закон о изборној преинаки, кад je већ одобрила

10 Винер Цајтунг 27 јунија о. г. већ доноси наредбу министра просвјете, којом се та гимназија укида.

11 Љубиша, Данило, Војновић, Антонијети и Фонтана.

243

гласовање о новели „избора за невољу“ без које новеле није било могуће увести тај закон о

изборној преинаки;

2) јер су судили да би било одвећ лудо гласовати

против закона упраних избора за оне који су

већ гласовали одлучно за новелу о „изборима

за невољу“, јер би се тим просуле све концесије

што су добили за вријеме првог гласовања, а

закон би ионако био примљен од Рајхсрата и

без њихових гласова;

3) јер шћаше боље бити по народну већину

далматинску да je исти народ бирао своје

заступнике у Царевинском вијећу од г. 1861.

до г. 1870. а не да му их je бирала италијанска

мањина, која се шчепала саборске већине

и свакад слала у Беч четири од пет својих

људи, што се никад не би догодило да je народ

далматински право бирао своје заступнике у

Рајхсрату;

4) јер се било бојати, да кад би опет мањина

италијанска дошла до већине у Сабору (што

je много лако по постојећему неказноме

изборном реду), она би опет, као што je радила

пријед, своје људе слала на Царевинско вијеће, а с управнијем избором та je могућност навазда искључена;

5)

јер je напокон Љубиша том приликом

испословао да Бока у новој изборној преинаки

сачини сама по себи један неодвисни изборни

котар, то јест да може слати свог властитог

244

бокешког заступника на Царевинско вијеће, а не да јој га бира као досле већина Сабора далматинскога, која je могла бирати кога je сама шћела с Пељешца до Кашћела. И то je Љубиши пошло за руком урадити, упркос тога што опћине бокешке немају 50.000 душа, нити

плаћају 50.000 ф. данка, што je било усјечено

као најнижи број за да могу вањске опћине

слати заступника на Царевинско вијеће.

Иза тога гласовања један дио већине

заступника на Сабору далматинскоме подигне

просвјед против петорице, а уз њих неке опћине

и аутономна тијела. Петорици није остало другог

лијека већ да оснује свој лист „Земљак“, који je довео спор у своју објективну јасност. Овај je лист био трн у оку противницима петорице, јер je штитио начело равноправности и његовао братску слогу међу Србима и Хрватима.

Под утиском тију просвједа, петорица би

чисто положила своје мандате као заступници на

Царевинскоме вијећу, да није ионако распуштено

било исто Вијеће, и расписани нови избори.

На дотичну интерпелацију Љубишину12,

засједања год. 1871–1873, министарство донијело je на расправу у Царевинско вијеће основу законску гледе далматинских жељезница, такође послије и

ону о пресушењу поља Неретванскога и о уређењу

ријеке Неретве, основе законске што je вијеће

примило и царска круна одобрила. Преко тога у

12 Стенографско извјешће Рајхсрата 1871–1873, лист 264, 265.

245

истоме засједању Љубиша je испословао 18.000 ф. за нови поштански пут пред градом Задром, a 300.000

ф. за пут с Котора на црногорску границу.13 Сувише

je из државне благајне измолио 25.000 ф. за римску

цркву у Врлици; 20.000 ф. за православну цркву

дубровачку, и неколико хиљада за православну

цркву скрадинску и за манастире Савину и

Подластву; најпослије за вријеме гласовања

вјерских закона чинио je да се дозначи годишња

свота од 6.000 ф. као припомоћ парохијалноме

православном свећенству у Далмацији, док му

се законом коначно не установе плате. Сувише

измолио je Љубиша у цара да се опредијеле 80.000

ф. за лудницу далматинску из државне лутрије г.

1874.

У седамнаест година његовог парламентарног

живота, много je радио Љубиша на корист удовица, сирочадих, мировника и ђака далматинских, што му je пo Далмацији опће признато. Његов неуморни труд у Сабору и Одбору земаљскоме на

пољу управноме и законотворноме припознају му

и његови најљући противници.

Систем дуалистични учинио je да се

православна црква у Далмацији раздвоји од

Јерархије карловачке, а придружи Јерархији

буковинској. Љубиша je све могуће чинио да

острани ту преинаку у црковним одношајима, али

13 Финанцијални одбор Рајхсратски понијекао je љетос

нужни новац за продужење тога пута, како ће га сасвијем обаталити, но je пошло Љубиши за руком да принуди Рајхсрат да опредијели нужну своту за наставак те потребите радње.

246

није успјети могао, јер се тадашњи администратор карловачке архидијецезе г. Стојковић одрекао

посветити новоименованог епископа которског, упркос честих и врућих владиних препорука.

Вриједи читати интерпелацију коју je Љубиша

о том питању учинио министру богоштовија у

рајхсратском засједању 1871–1873. (стенограф.

извјешће лист 1864). У тој интерпелацији стоји

међу другим разлозима и овај навод: „Није прошло

много година да je Висока влада раздвојила

дијецезе буковинску, ердељску и карасенбершку

од Јерархије карловачке, с узрока што оне три

припадају влашко-русинској народности, а

карловачка српској, а сад наново саставља двије

српске епархије Далмације и Боке с Јерархијом

буковинском, која припада народности влашко-русинској.“ А у писму оправљену једном члану конгреса црквено-народног у Карловцима, међу

осталијем пише Љубиша: – Ja се бојим да ће до

неугодних пошљедица довести то што се владика

Стојковић нијека да посвети новоименованог

епископа бокешког, што влади много на срцу

лежи. Г. Стојковић брани се с тијем што као

администратор архидијецезе не смије по обичају

српске цркве посветити епископа. Г. Стојковић

имао би право само онда, кад би се тицало једног

синодалног епископа, но за владику бокешкога то

не вриједи, јер je он аутоџефал и нема и синоду

карловачком ни шјела ни гласа. И покојни владика

Путник, премда није био митрополит, већ само

247

администратор карловачке архидијецезе, посветио je владику црногорскога Петра Петровића I, „ на

повеленије кесарево“. Тако нека уради и г. Стојковић који, кад je могао изјавити се угодно о оцјепљењу

Котора и Дубровника од Епархије далматинске, и

кад je могао предложити влади новог епископа

которског, моћи ћe ra и посветити. Колико ja знам, нужни су два епископа за посветити трећега, а пракса о којој говори господин владика Стојковић, да у Војводини српској не смије нико посветити епископа без митрополита, не вриједи већ само

за епископе синодалне, јер тамо синод под

претшједничтвом митрополита одабира епископе, а синод не може се држати без митрополита итд.

По распусту Рајхсрата г. 1873. и при новим

управним изборима, Љубиша je био опет одабран

као бокешки заступник на Царевинском вијећу.

При томе избору било их je који су мутили и

наговарали бираче да се прођу Љубише, но један

стари сеоски бирач, пунан практичне свијести, упита: „Je ли Љубиша више крив него што je учинио да Бока бира сама свог заступника, мјести Сабора

далматинскога, који јој га je до данас бирао?“ ово

просто и бистро питање, кому се одговорити није

могло, учини да бирачи окрену сви за Љубишу.

Такве Љубишине побједе на парламентарном

пољу умноже му и навуку завидљивце и славољупце, који под руком углаве против њега најнелојалнију уроту, какову парламентарна свјетска повјесница

не памти. Осваде га што je ушао у оно друштво

248

које je преко јавне личбе (лицитације) подузело градиво једног комада далматинске жељезнице; допуштани и поштени приватни рад, који сваки заступник може предузети без грехоте и пријекора.

Но упркос те несвијесне осваде, Љубиша би поново

изабран заступником бокешким на Далматинском

сабору, скупа са Лазом Томановићем, и тијем избором

побједио je јошт једном над његовим противницима.

Мјесеца децембра исте године Љубиша je изјавио министру унутрашњих дијела Ласеру и намјеснику барону Родићу, да се он не би већ

поништа примио надаље предсједништва Сабора

далматинскога.

При овјеровљењу Љубишина и Томановићева

избора, дотични Одбор претресача предложи

да се тај избор уништи с формалнијех мана.

Оба су та два заступника доказала у Сабору да

те мане не опстоје, паче да je избор у свем и по

свем редовит и законит. Већина саборска, новим

примјером у парламентарном животу, одобри

избор Томановићев, а искључи Љубишу, који je био ш њим савремено и једним истим изборним дјелом изабрат, чим je већина саборска доказала

да je изборно дјело редовно и законито, а да je њу

руководила противу Љубише лична страст. Сад

постаје за опћине бокешке питање и да Љубишу

наново бирају!

Говор који je Љубиша држао у Далматинском

сабору у тој прилици, био je од неколико задарскијех

Срба печатан код И. Водицке у одвојеној књижици.

249

Из тога говора вадимо шљедеће црте: – „Ja знам да ви мене не трпите, јер сам Срб православне вјере.

Но свакако излазећи одавде тјешим се мислећи, да остављам у Сабору младијех сила, Вујатовића и Симића, који, ако их je Српкиња задојила, знати ће

бранити права своје народности и вјере, а ja ћу им

с тремова рукама пљацкати… Заушница морална, коју ви мислите мени облијепити, искључујући ме из Сабора, рáнити ће поштено чувство моје браће

Бокеза, који нијесу навикли заушница примати; а ja, кому je српско знамење упечаћено на челу, бранити ћу погажено право и слободу својих санародника док ми под грлом куца!“ – А при

крају говора: „ – Данас кад вам говорим, може бити

пошљедњи пут, чујте гласа старога суборца, који je био жртва својих народних начела јошт онда кад je виши дио од вас полазио осредње школе: Угушите страсти личне и партајичне, сложите се у томе

како ћете нанијети добростања овој сиромашној

земљи, која пуним разлогом то од вас очекује; пазите да ваше одлуке буду див и узор нашему доброме народу, којему збиља и треба примјера

законистости и правичности; а највише пазите на

то да не постанете ратилом у руке људи сујетних, који у свом занешеном славољубљу заборављају да Капитолијум не растоји од Тарпејске стијене до

сами један корачај!“ – Оваква отворита и искрена

ријеч уништила je Љубишине противнике тако

силно, да се ниједан од њих није усудио одговорити

му, ни опрати се од крупних освада што им je 250

пред свијетом у очи пребројио. Дакако, истина наличи грому небесноме, који човјека спржи или

обесвијести!

Пребацили су Љубиши што je предложио у Сабору

далматинскоме да се ријеши негативно питање о

сједињењу Далмације с Хрватском и Славонијом, као

да je с тим противурјечио староме свом програму. Но

ко je читао тај предлог наћи ће га потпуно оправдана: 1) стога што je Рајхсрат понијекао дати нужни новац за пресушидбу Неретванског поља, за продужење

далматинских жељезница, за градиво Православног

богословног завода у Задру, и за путове у Боци, док се

коначно не ријеши je ли Далмација здружена правно

Цизлајтанији или Транолајтанији; 2) стога што су се

са дуализмом измијелиле државоправне околности

у Аустрији, а ш њима се морао наравно измијенити

програм Љубишин; 3) стога што je нагодба хрватско-маџарска учињена без далматинских заступника, на основу неког историчног права, које не вриједи ни обухваћа Дубровник и Котор; 4) напокон

стога што далматински Срби уживају данас пуну

равноправност у Цизлајтанији, а посумњати je би

ли ју толику уживали у Троједној краљевини, кад

би се ова ма кад основала на правој аутономији. У

осталоме примијетити je да од 27 заступника, који

сачињавају данашњу већину саборску, нема их ни

четири који желе под настојећим околностима то

здружење, што се je посвједочило при пошљедњеме

саборскоме засједању, гдје против предлога

Љубишина нико се усудио није противни предлог

251

учинити. Осим тога треба и то примјетити, да сваки Бокез јавно и открито каже: „Нећемо с Кровацијом

никад живи!“

Колико су год на њ викале час новине талијанске, а час хрватске, Љубиша ее није на њих никад осврћао ни полемике или процесе водио. А кад

су га пријатељи наћеравали да се брани, он би им

одговарао овако: – Ко хоће да избјегне хвали и куди

новинарској, а он нека остане кући и нек се бави

својим влаштим послом. Но кад ко драговољно

постане јавним човјеком и ступи, како се каже, на

политично поље, он излаже себе произвољно хвали

и куди јавне штампе, a то je она опћа контрола без

које не може да буде уставна живота. Рад и дјела

политична човјека треба да одговарају мјесто њега

јавној штампи. Сами они политични људи, за које

дјела и рад не говоре, треба да се пискарањем

натежу да себе бране против новинарска нападања, а ко се правда већ je полукрив. Журналистика наличи двобоју: ако те који безимењак у тмуши

тури и обешчасти, ти се нећеш увриједити, јер га не

познаш; а кад би обазнао ко je и какав je тај нитков, ти се не би ш њим сјекао ни препирао достојно, јер би му највишу част учинио, кад би те могле његове

ријечи увриједити. Тако бива и у новинарству; које

драго хвастаче с невоље или неугојена срца напане

поштена човјека под маском безимењака, јер кад

би своје ниско име показао, не би му нико вјеровао

ни да истину каже. Ja сам вазда цијенио да народни

посланик не подлежи другоме судији осим својим

252

бирачима. Мојим нападачем давали су најбољи одговор моји бирачи, кад су ме шест пута бирали

својим заступником.

Љубиша je у својој домовини мирио многе

вражде међу закрвављенијем племенима, селима

и породицама; хватао вјере и примирја, и тако

одалечивао крвну освету: – Ова проклета освета

(говораше ми он) кужи јуначне и поносне наше

земљаке; она je нека прећерана мисао повређеног

частољубија, која се у данашњем вијеку не може

оправдати. Велика je заслуга кнеза Данила што je у Црној Гори освету искоријенио, а код нас ће се, жалибоже, све дотле помицати док je просвјета не угаси. Стога сам ja жалио да се je у Боку прерано

увео поротни суд, једно стога што прости пук каже

поротницима кад осуде кривца „макли су га на

душу“ а друго што би се могли људи освијеснији

побојати да осуде кривца, да не изложе себе освети

братства осуђеника. Док народ кори онога што

прашта, а хвали онога што се свети, тешко ће та

друштвена рана зарасти!

Љубиша je ревносни хришћанин, љубитељ своје

вјере и цркве. – Код Срба (ово сам чуо од њега) највише дио народнијех обичаја стоје у тијесној свези вјерским обичајем, тако да je тешко вјеровати

да je добар Србин онај који те обичаје презире или

хладнокрвно штује, пак био он турске, католичке

или православне вјере. Ти су обичаји спасили код

Срба народну свијест, они ће ју и гојити!

253

У седамнаест година парламентарног живота, Љубиша није пропуштао да се бави и народном књигом. Слушао сам од њега ове ријечи: – Док

се нијесам оженио, много сам се мало осврћао

на народну књигу. Глава пунана италијанскијех

и францускијех писама, није никако могла

приљубити своју влаштиту књигу, као дијете кад

га једном дојиља одбије, тешко да се поврати

материну млијеку пошто je окусио туђу и слађу

пићу. Но пошто се ожених (са Софијом, кћери Јока

Петрисавова Ћеловића Ришњанина) чести женини

пријекори нагнају ме да завирим и у нашој књизи.

Оплијени ме и зачари богатство и изворна мудрост

народнијех умотворина, пак нешто из Вуковијех

збирка, нешто свагдањим саопћењем народом

црногорским и приморским, изучим матерњи

језик, омили ми и уљубим се у оно што сам прије

мал не презирао; као неки неженати момци, који

налазе сто мана оној дјевојци у коју ће се послије

заљубити, с којом ће вјенчали вијек провести, и

наћи у њој сва добра овога свијета.

Ja нијесам никад мислио писати за штампе, ни препуњати ионако препуне сандуке наших књижара, сухопарним књигама; но видећи грдни

расап што се по штампи чини лијепим нашим

језиком, пуче ми срце од бола, пак се дадох и ja да

нешто пишем, као неки просвјед противу таквог

расапа. Да ли ћу успјети, бојим се љуто, јер су се на

пустоши наше књиге удомазетили облици туђих

културних језика, као да ођеднеш Херцеговца у

француски фрак!

254

Год. 1862. прогласио je Љубиша у „Народном Листу“ неколике сатире преведене из Аријоста, које би те превариле као да су тобож изворне. Иза тока прогласио je у истоме листу из Орација „Xвале

сељачког живота“ пак у „Забавнику дубровачком“

„Смрт Уголинову“ из Данта. Види се да je с муком

ступио на оригиналност. Након неколико година

прогласи у истоме „Забавнику“ приповјест

„Лажни цар Шћепан мали“, пак и ове: „Кањош

Мацедоновић“, „Поп Андровић“, „Продаја патријаре

Бркића“, „Крађа и прекрађа звона“; а у „Отаџбини“

„Проклети кам“; у „Коледару далматинскоме“

„Скочидјевојка“; најпосле у „Орлу“ „Горде, или како

Црногорка љуби“.

Те су приповијести омилиле с чистоће језика, с

народнијех облика, и стога што су огледало народа

нашега.

Иза познате борбе о српском језику, међу

љубитељима класицизма и шљедбеницима

романтичне школе, Љубишина су писма дала превагу овој пошљедној, која ће најпослије и побиједити, као

што je побиједила у театру, у сликарству и у свакој

грани красног књижества и умјетности код свију

изображених народа, и као што je код нас побиједила у

„Горском вијенцу“ над „Слободијадом“; у Радичевићу

над Мушицкијем; у Милаковићу над Рајићем.

Тридесет и више причања „Вука Дојчевића“ што

их je Љубиша прогласио у „Српској Зори“ навукле

су пажњу филолога и љубимаца изворног језика.

Етика и естетика владају у Љубишина писма, 255

а неисцрпиво богаство народнијех изражаја и пучког краснорјечја показују да Љубиша није учио

српског језика на реторици књига, већ из устију

народа нашега на југу, гдје je матица и ковница

пучких умотворина.

Народна епика, о којој су се, жалибоже, до данас

мало трудили наши писци, налази у Љубише свој

живи и изворни изражај, као што га je нашла код

Италијанаца у Азеља, Манзона и Балба. Истина je да

се епика код првобитнијех народа даје боље развити

стиховима неголи прозом, но ja мним, да je већ

дошло вријеме да се с том првобитношћу опростимо, јер она тежи да нас остарјеле у повојама држи.

„Причања Вука Дојчевића“ већ су почела

излазити и преводом руским у „Славенском Миру“.

Љубиша je ступио у педесет четврту годину

свог вијека. Његов здрави састав и неуморно

трудољубље јамче нам да ће јошт која приповјест

протећи из његовог пера, пак ће му потомци бити

захвалнији неголи ми врсници. Кад сам га скоро

питао чему не пише свој живот, или зар то сматра

себи зазорно, он ми одговори ријечима Корнелија

Тацита у животу свог таста Агриколе: „Многи од

оних, који су писали свој живот нијесу цијенили

да je то какова самовоља, напротив, судили су да

je то прости изражај сопственог поуздања; нити

je ко стога прекорио ни мање вјеровао Рутилију

и Скауру, који су свој живот нацртали.“ Пак јошт

додаде: да je к тому нуждан одмор и покој!

256

А кад му рекох да остави послије себе повјесницу народног развитка у Далмацији, он ми одговори:

– Тијерс пише у предговору своје повјеснице о

француском преврату ово: – Најзгодније вријеме

писању повијеснице јест оно кад ишчезну с лица

земље они људи који су се у догађајима плели, јер

се тад могу примити њихове свједоџбе, а одбити

њихове страсти. – Taj ће пожњи повијесничар

наћи, да је год. 1848. међу Баром и Задром бивало

у изображеној врсти само седам људих који нијесу

били изгубили свијест свог имена и порекла, а

данас, богу хвала, огромна страна тога пучанства

развија слободно народни дух у јавном животу, и

тешко би ју било повратити на стару несвијест, већ

кад би у свом раду смалаксала или злоупотребила

своју снагу. Оно што један вијек сматра утопијом, у другоме постане сељачка истина. Тешко оној души

која je посјејела кукољ међу Србима и Хрватима, међу католицима и православнима, јер je то омело нагли развитак укупне народности и језика. Боже, дај, да скоро започети у староме Дубровнику Словинац обустави братску неслогу и поврати

давни склад! –

У Боци, Преполовне сриједе, 1878.

257

Садржај

Умјесто предговора

Александар Јерков

Од обликовања народног говора и живота

у приповијестима и причањима Стефана

Митрова Љубише до замисли народног

романа......................................................................................5

БОЈ HA ВИСУ ...............................................................37

ПРЕВОДИ .....................................................................71

Класична дјела Ћ. К. Салустија повјесника

римског

I САЗАКЛЕТВА КАТИЛИНЕ ............................................ 73

ХВАЛЕ СЕЉАЧКОГ ЖИВОТА ......................................127

ПОДРУГУША I ..................................................................131

ПОДРУГУША II .................................................................145

ПОДРУГУША III (V) ........................................................155

СМРТ УГОЛИНОВА .........................................................169

ОГЛЕДИ .......................................................................175

СЈЕНИ ПЕТРА ПЕТРОВИЋА ЊЕГОША II ................177

ЧИТАОЦЕМ ........................................................................183

БОКА ....................................................................................189

259

БОЖИДАР ПЕТРАНОВИЋ ............................................197

КЊИЖЕВНИ ПРЕТРЕС ..................................................203

НАРОДНЕ УМОТВОРИНЕ .............................................209

ЖЕНА ПРЕТВОРНА ........................................................211

ПЕСМЕ СТЕФАНА ЦУЦЕ Црногорца .......................213

СТЕФАН МИТРОВ ЉУБИША

Животопис ...............................................................217

Сабрана дјела Стефана Митрова Љубише Књига 1

Бој на Вису

Преводи

Огледи

Уредници

Радомир Уљаревић

Мила Баљевић

Александар Јерков

Издавачи

ЈУ Народнa библиотека Будве

Ободско слово, Подгорица

Штампар Макарије, Београд

За издаваче

Мила Баљевић

Дејан Мићић

Мирослава Уљаревић

Дизајн издања и илустрације

Сарадња на италијанским и

Наташа Матовић

немачким текстовима

Шејла Џидић

Прелом текста

Николина Шурјанац

Дарко Ђуровић

Александар Костић

Наташа Матовић

Библиотекарска подршка

Лекторско-коректорским

Драгана Јанковић

тимом руководила

Маја Шаховић

Свјетлана Манигода

Сања Пејовић

Штампа

Невена Лукинић

Ободско слово, Подгорица

Лола Стојановић

Тираж: 500

CIP - Kaталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN 978-9940-736-45-3 (Народна библиотека Будве) ISBN 978-86-487-0292-0 (Ободско словo) COBISS.CG-ID 23075588