Сабрана дјела Стефана Митрова Љубише Књига 2

Приповијести црногорске и приморске

Издавачи

ЈУ Народнa библиотека Будве

Ободско слово, Подгорица

Штампар Макарије, Београд

2022.

Стефан Митров Љубиша

ПРИПОВИЈЕСТИ ЦРНОГОРСКЕ И

ПРИМОРСКЕ

Будва, 2022.

ПРИПОВИЈЕСТИ

ЦРНОГОРСКЕ И ПРИМОРСКЕ

скупиo, слoжиo и прeглeдao

Шћeпaн Mитрoв Љубишa

Дубровник 1875.

Čitaocima!

„Ako nije mjesto za življenje,

A ono je mjesto za pričanje.

Pričanje je duši poslastica

Kao vama vaše gurabije.“

Mali Šćepan. P. P. Njeguš.

Tu nedavno iznio sam na javje prvu polovinu crnogorskijeh i primorskijeh pripovijesti, koje sam u otadžbini slušao, kupio i slagao za svoje mlado doba.

Pet su od njih bile prvi put objavljene dubrovačkijem Zabavnikom, jedna Koledarom dalmatinske Matice, a posljedna biogradskom Otadžbinom.

Rekao bi da su te pripovjesti s njihove izvornosti mnogijem oslačale, što je i pouckalo dubrovačkoga knjižara Pretnera da ih opet svijetu izloži na jedno okupljene, o čemu sam se ja osobito radovao, jer mi je tijem naveo priliku da popravim neke pogreške, koje su se u prvoj objavi omakle slagaču, a pogdjegođ

i meni vlaštome.

Moja namjera bila, da ovom radnjom učuvam nekoliko znamenitijeh dogođaja svoje otadžbine, a 5

uzgred da opišem način življenja, mišljenja, razgovora, napokon vrline i poroke svojijeh zemljaka, pak sve to da predam potomstvu onako kako sam čuo i upamtio od starijeh ljudi, jer vidim da se svakdan te stvari preobražuju i ginu sve što je napredniji doticaj i poplavica tuđinstva.

Drugu polovinu pripovijesti nijesam još igladio ni za objavu priredio, jer sam ometen drugijem poslom.

No ako Bog da zdravlja i odmora, kanim i njih zaosob objaviti, e da se i one komugođ udvore.

U Zadru, ljeti 1785.

Stj. Ljubiša

ШЋЕПАН МАЛИ

Приповијест црногорска средином

осамнаестога вијека

I

ШЋЕПАН ЛИЈЕЧНИК И ЉЕКАР

Једно вече уз божитње посте, баш у очи Братиндана

годишта 1766, бијаше прекрила магла читаву косу

високијех планина које дијеле Црну Гору од Приморја; свили јој се густи прамови с Ловћена и Коловира до пјене морске; обузела тама сав онај простор да пјешац

не види гдје стопом краче. По таквој невидјелици, некако по чуду, набаса стран и далек путник на обор Вука Вулова Вранете Лапчића Средномахине, који се

у то доба дневи омарао уз огњиште с кутњом чељађу.

Викне путник гласом топца: „Помоз Бог у незнана

домаћина“, а Вук му прихвати поздрав: „Добра срећа

незнану госту“, пак снаси привикне: „Ужди зубљу

и присвијетли му да нађе стубе.“ Путник се једва

успне на под, дркти од студени, а зар и од страха и

од глади; го, бос, снебђен. Изгледаше осредњег раста, прикладног струка; окоштан, мледан, оспице му кожу написале, а рашчупане космурине покриле чело и

пале до очију; нос закучаст, а очи сијере као у ћука.

7

Говори споро и натегом, а заноси бесједом као по крањски, да га једва разумије зачуђени домаћин.

Пошто се код ватре смлачи, а хљебом и луком

завре, малко се окопирка, пак припали краћашну лулу

и стане казивати, као кроза зубе, да му је крштено

име Шћепан, надимак Мали, занат лијечник; али

кога је соја, порекла и вјере, вјешто затаји. „„Идем с трбухом за крухом. Чепљем црну земљу докле она

мене.“ Настави домаћин весело: „Ево среће, ако Бог

да, нашој баби да ногу лијечи. Јади је понијели, Шћепане, (а то ми је стопањица да опростиш) да угони млад у торину, а не може колико ни ја да репа вуче, пак зађедни чарапом о љесини, те падни и огули десну ногу с голијени до љесице, а поплат набоди

на трнову драчу. Ево од Благовијести све њеке траве

вари и привија: омана, шљеза, бубовника. Отварали

јој лаће књиге, светили масла, све чинили, ко што

рече, а боље даће Бог. Листопада засмрди рана као да

си нов гроб отворио, наврнула се одједном живина.

Досаде, брате, селу доста, а камоли дому. Но, Шћепане, за Бога, који не умире, кад те моја срећа донијела, ако си збиља лијечник од рана, видај ми жену да ми се биједа с куће скине, а узми, брацо, берберине

колико ти драго души.“

Пође Шћепану за руком у седам недјеља да

извида Вуковицу. Глас се проспе као муња у оближње

зборове, те боници стану ријевати на јата у Махине да

му лијека траже. Застареле изнемоглице, нападнуте

8

вучцем, лицином, русом, костобољом, сипњом; пак кљасти, хроми, сакати, ћори и сваке врсте рањеници

падаху сваки дан у Средње Махине, а највише откад

Шћепан излијечи Вуку Марковићу сина од срдобоље.

Овако лијечећи проведе Шћепан у Махинама

читаву годину, купећи траве, цвијеће и коријене од

стањевске рудине до Тршљиковице, па уз лијечника

и љекар постане.

Никакав занат није кориснији међу простадијом

и незналицама као што је врача. Гдје пук вјерује у

урок и машту, у сугреб и чару, у вукодлаке, вјештице, тенце и море, ту се смијеша лијечење с гатањем, народ тражи ко боље рожденик отвара и находи узроке, трајање и лијек немоћи. Човјек иоле хитар, као што је био збиља овај скитач, у мало времена проучи оно

о чему пук највише приања, за чим највише чезне, с чега највише чеза, пак вјешто почне навраћати толико глупаштво на своју корист.

Ја сам у своје младе године затекао једног старца

који је за времена Шћепанова пушку носио. Он ми се

кунијаше да је читави тријем куће Вука Марковића, с краја на крај, био престрт вином, уљем, ракијом, медом, маслом, вуном и свакојакијем мрсом, што су боници доносили Шћепану у колач; пак да се тријем

под бременом угнуо, и би чисто поринуо, но му поставе

потпираче под љемез и тако га у дубак одрже.

Шћепан је простирао своју хитрину и на даље, пак се лијечењем припитоми народу, проучи му ћуд 9

и наду највише у сусједној Црној Гори, која у то доба мирно живукаше под црквеном управом доброга и

побожнога старца, владике Саве Петровића.

Јесени пође до Црмнице, пак се тамо стани код

некаква попа Кнежевића, гдје нађе, као у Махинама, лијепу гозбију и дочек. Ту, лијечећи и траве купећи, чује из устију народа, на посијелима, на гувнима, у млинима, читаву повијест Црне Горе, а највише упамти то, како су Црногорци упити у Мошкова, и

како у њега све надање полажу.

У повратак обиде Ријечку Нахију до добрског

села, пак се зимус опет сними низ Браиће у Махине.

О Клименудне газди му Марковићу крсно

име, дође у званице на пиће њеки Марко Тановић

Подострожанин, и он Махина, који је ходио у Петров

град су неколико Црногораца да се поклони цару

рускоме Петру III, и да донесе владици Сави царске

грамате. Шћепана је тај дан спопала грозница, пак

се у постељи пригурио, и под пустом бобоћаше кад

се гости вином ређаху. Тановић, лијепи и говорљиви

Срб, поче да прича о цару и о мошковској господи, какви су царски двори, какве ли баче, воденице, мраморне стубе и златне коњушнице, како га је цар по рамену куцнуо, а за перчин од мила Бога дохватио; пак све одједном дубоко потхвати и уздахне: „Но сам чуо да му се зла оби, омрази га Орлов жени

Јекатерини, као тобож да настоји да вјеру у Мошкове

преврне, те скоче господа једно вече око поноћи, 10

окупе најузданије стражаре, довати цара, спреми спутана у Сибир, и тамо га затвори у мрачној кули; а

народу излажи да је преминуо: пак му живу појали

опијело три дана без патиха. Каза ми Бубић ту скоро

пред Будвом да је чуо од једног Грка, како је цар из

Куле омакао и негдје у беспуће ударио, а господа му

жену окруне, пак Орлов за њом влада и благо грне.

Ово је, рече Бубић, пропаст Русије, јер кад остане

на ђевојци, пак се туђица удвори на домазеству, а

господа туђицу изаждену да они царују, ту ти нема

среће ни напретка.“

На ово један гост поче запитивати Тановића:

„Остаде ли које дијете од те лозе?“ – „Оста – рече

– једно чаме те доста прикладно, но неће дочекат

да оца замијени, јер ми рече Бубић да ће бити ш

њим као с Урошем Душановијем. И чујте ме добро, Махини! даће Бог да не будем зли пророк, али ако се гдје објави жив Петар, а за њ чују Руси, ево међу

њима покољ братски да прича пас пасу: јер сам ја

очима видио како је тај народ за царем махнит.

Гледао сам кад Господара возе на златној кочији у

цркву, све по улицама попадне пожапке челом на

земљу, а пут целива гдје пролази, пак тисуће гласова

заоре: Хура Государ!

Уз то један други гост, пошто оциједи по бардака

вина: „Да га хоће Бог пропустити до нас, да не ослободи од овијех млетачкијех лацмана, и да ускрсне јадну

нашу браћу, која стење под турском тељигом.“ А

11

на то други смијући се: „Које би ни јаде самац и пусторук, нама би требао цар гаван и браственик.“

„Није тако“ – поврне први – „о остожи се вије сијено.

Дај ти мени цара, пак ће му свако опријенути као

мухе меду. Ми Срби с главе погибосмо. Виђи тамо

преко врха, кад Црнојевић пође са женином памећу

у тазбину, пак се пресели а уписа у златној књизи, као да му бијаше зазорно српско племство; остави владање владици да крстом управља распуштени

народ. Без стеге пучина као стока без чобана. На

јаде је владика одржати седам нахија, а камоли да

се спушта да тражи гдје му се ђела ђедовина, или

да се барем до Дечањих прошири. А ја мним да

Бог пропути прогнанога Петра, би му се Српство о

врату објесило; но смо ми танке среће; а он далеко, састати се никад“.

Ово је Шћепан слушао из постеље баш онда

кад му је грозница прелазила на огањ. У тој муци, која дражи ђут, а мрачи ум, поче свега и свашта да клапиња: „Кад ми љекарија набави толико дарова, да је доста хране селу за годину, не би ли царство дало боље?“ Зар на овако безочну мисао зами га

невоља, јер му у оближње вријеме позлиједише

неки боници, а неки и помријеше. Размисли – народ

је овај лаковјеран, цијени да сам добар лијечник, лакше би ме царем почитовао, јер су му додијале душевне патње више но тјелесне болести. Пак за

љекаром и лијечником врве немоћни, а за царем

12

би здрави. Данас су све очи од Дунава и Балкана упрте к Црној Гори, а Црногорцима управља слијепи

и лијени калуђер. Њима треба вође и стеге, јер кад

их нема ко водити на пљенове и хајдучину против

некрсту, крваве се и кољу међу собом. Да ми се

тамо увући пак прозвати царем Петром, лако бих

народ зачарао, пак дао доста посла и Турчину и

Млечићу. Али ту треба хитрине големо, а и големо

муке, могло би ље и до главе доћи!“ Стане наузнак, пак га спопане јежња и протезавица. „Прођи се од мене, ђаволе, вјечна ти мука! Ово је народ опак и

злу свакоме навикао, а ја сирак, празнов, безаплећа, пак ми се неће гроба знати. Али камо ћу? Учио сам нешто да лијечим тамо у Хрватској. Враг ме обезуми

те се свадим с пуковником личке регименте, пак

да избјегнем злоби, дадем се у бјегање, срамотно

страдање. Прођем Босну и Херцеговину, сађем у

Нови, те ме о малој длаци не заробе млетачке уходе.

Пак чега да ја стријепим? Ако обршим? Добро, не

ли? погинуо свакако!“

У тој клапњи опет се придрне потрбушке, пак

стане сновати што је већ у мозак увртио. Он се зар

није ни сјетио да клапиња, нити се бојао хоће ли

га ко чути. И збиља нико се није на то ни обазирао, осим Тановића, који је по ручку сједио уз Шћепанову постељу, – пак ухо нахерио да скупи покоју ријеч.

У месојеђе исте године, једно јутро у ручање

доба дневи, сједио Шћепан на гувну Вранетину, пак

13

под собом пазио тиху морску пучину, која се онако страшно раствара од рата Оштре под Новијем чак до

старијех градова српскијех Хаја и Нехаја, што данас

пржина приклапа. Морска пјена плаче све приморје

некадашње Превале, од неприступне хриди грбаљске

до барске луке. Било већ сунце обасјало све повеће

планине, а Спас, врх Будве, своје сјени спустио до

Вилина Кола. Пошто се Шћепан нагледа ове чаровне

питомине, одасвуд окићене воћком и маслином, гдје

снијегу није приступишта, а сјеверу најјачи скок, која плијени својом природном красотом мотриоца, а ћут му блажи, рече Вуку бајећи: „Како зовете оно ждријело што запуча Спас с Дубовицом?“ „Топлиш

– одговори Вуко – а пода њ Бачи у присоју, гдје је

зими копнина као љети. Тамо су некакве гомиле

камења у клаку, као да су њекад били ту градови и

дворови“. „Јесу“, додаде Шћепан, „земаном бивала села

чифутска јер сам налазио у старијем књижуринама

записано да ту лежи доста закопана блага.“ А Вуко:

„Хајде да копамо, Бога ти, да већ не залијећем новца.“

Пак дохвати оружје, опаше се, обује опанке, те пред

Шћепаном димове низ Острог и Вранчине, док оба

шљегу на Под Шушањ, пак одатле пољем на Бубин

поток. Кад на мост, види Вуко Марка Тановића, гдје

оре за мостом, а снаха му чепука за њим и баца у

бразду сјеме. Тек што му назове „Помоз Бог“ Шћепан

скочи с моста у поточину, дохвати прегршт глиба

пак се облијепи по образу. „Што чиниш, Шћепане, 14

јеси ли здрав?“ – викне Вуко, а Шћепан њему онако глибељив: „Нећу да ме види тај радник каквога сам

облика, јер ако му се изјалови сједба, би помислио

да сам му је урекао.“ Кад дођи у Баче гледај, мотри, пипљи, копај по оном је ђеру, боље ништа, него што оба огладњеше. „Хајдемо, рече ознојени Шћепан, да

видимо је ли што Вуковица зготовила да благујемо, а

ми смо оба једне среће, од нас би благо прије побјегло него к нами долећело.“ И тако мучке у сустопицу

допру у прве хладове дома на готову трпезу.

Ходили негдје иза тога Махини да хватају вјеру

међу Грбљанима. Кад при обједу почне питати кнез

Војин Љубановић Вука Вранету: „Што је од онога

јабанца јећима, лијечи ли још по народу?“ И тако с

ријечи на ријеч, Марко Тановић упита Вука: „Збиља

кажи ми, Вуче, чему се изглиби по образу онај дан кад

низ поље слазасте?“ А Вук: „Јади га црни знали. Он

вељаше да ти сједбу не урече, јер се боји да је злијех очију.“ А Тановић прихвати: „Није та то ту, но кад сам био код тебе на пиће мотрио сам га у постељи каквога

је лица, јер ми се све уметаше по памети као да сам

га негдје поприје гледао. Те ја сутрадан у манастир

под Махине проскурама, јер ми је оцу судњи дан, кад у ћелији нађи Тодосију Мрковића и њешто ш њим разгађи око раждјела на Царине. Све одједном

омакну ми се очи на лик Петра, цара русинскога, те

о пријебоју виси. Је ли он? јест; Шћепаново чело, очи, нос; и ћах рећи, тако ми четверо поста, да се и он од 15

мене у постељи либијаше; и ево три четири пута кад га гдје срети вазда умине да се не сукобимо.“

На такво се казивање кнез Војин Бојковић у

грохот насмије. А Вук њему: „Не знам ко је ни што је, но знам да је мудар и чистац. У њега је процијеђена крв: мало говори, не спава ни до првијех кокота; не

би стало ни у кори од јајета колико оброком изједе; по трипут неђељом мијења кошуљу; а даном се мије и пере по сто пута. Све нешто у себи учи, често

уздише замишљен, сјетан да се човјеку не мили

приступит му.“ На то кнез Војин: „Ако је прогнаник

невоља му је. Лијепо је, Вуче, код вас у Лапчићима, но се мука обикнути цару, који је сједио на највишем пријестолу на свијету.“ А кнез Тујковић: „Гдје га је

несрећа нама донијела да изгинемо!“ „Није, ни дао

Бог“, рече Бојковић, „а рашта да изгинемо?“ „Али

се збиља шалиш?“, поврне стари Тујковић. „У памет

се, човјече, зар би се Турци и Млечићи обрадовали

таквоме госту? А и народ не би ли у махнит вјетар

ударио? Боже, не дај, да ја то дочекам.“

У то узме Тановић ножић пак почне чоплити

плеће пецива што бијаху разрезали при ручку. Кад га

сљушти, стаде га мотрити од свукуд, пак све одједном

приче гатати: „Какви су се мрки облаци над нашом

сиромашном земљом свили, као да пиличника

остати неће! Одсвуд се злотворна звијерска жвала

расклопила да све прогутају, да утру посљедњу искру!

Али се опет у такоме грдном метежу, што је пакао

16

основа кршћанству, срећа сакрила у пештери, али није погинула. Народ је не види но га она лијепо и чује

и види. Све слути као да ће друге књиге пропојати, ал’ ћемо доста зла пренијети!“

Такво гатање почне стари Тујковић на свој начин

да гонета: „Ово је оно што сам ви ја рекао: сакрита

срећа, цар; злотвори, Турчин и Млечић; мука, покољ

и вражда братска.“

Пошто су још пошире и подуже гатали и

гонетали о Шћепану, о будућности, пак и вјеру међу

окрвављенијем племенима утврдили за годину, разиђу се свак дома. Кад Вуко Вранета у Лапчиће, али му је гост предигао у Вука Марковића. Пође зором да види што је ш њим, но га срете Вуко и каза

му да је Шћепан рад имати одвојену собу, и живљети

далеко од ситне дјеце, барем док га остави грозница.

– Вуку се мало нажао учини. „Што ми, човјече, не

каза наприје, у мене је куће, Богу хвала, доста, пак

би му предвојио један комад пода, и раздвојио га

од колијевка. Немој ти мени, Вуко, у кучине крити, ти си га премамио да ш њим обогатиш, а то ће ти бити, а Бог не дао, у зао час.“ – „Нијесам, Вуче, тако ми кумства што ми је деветороструко с твојом кућом, но откад ми излијечи оно дијете, те си му сипао воду на главу, када му се прекиде пупак у нашој кући, а у

тебе дође му болијест, пак кад човјек оболи, омрзне

му кућа и постеља, те би се сваки дан преносио, да

има гдје као мачка мачићима.“

17

Ту ти се у ружне раставе, као да нијесу ни кумовали ни друговали. Вуко се није сјетио (а ко би се сјетио?) да се Марко Тановић стајао са Шћепаном у Вука Марковића, и да су ту углавили злу игру, да се

Шћепан прогласи царем мошковским; рекох злу, јер

је доста зала и рана донијела, и била довела неодвис

црногорску на плитки лед, од којега се једва извуче

потоцима крви својијех витешкијех синова.

II

ШЋЕПАН ЦАР

Тешко би и претешко било вјеровати да није знао

Шћепан, како се по смрти Петра III огласио царем у

његово име неки Пугачев у дну Русије, пак и други

и тређи узвили народ овом варком, док су један по

један сви злијем обршили. А ко зна да није и оно

причање Тановића о Климену дне открило ову ствар

Шћепану први пут? Како је, да је нама сад не треба

гонетати кад смо се већ зарекли писати само оно

што казује пук. Све одједном пуче глас по приморју

да се објавио цар руски у Махинама. Као што бива

вазда у сличнијем пригодама, тако се збило и онда; свако казива ствар не како је чуо, него како му је милије; многи додају снитве, пресказивања, чудеса, а ко хоће да друге надмудри, каже како се он давна сјетио да је то Велики Господар, тек што га је првом

18

видио, али да се бојао говорити: „Рађи сам био да се о другоме обије; пак иако нијесам царевима много

вјешт, онај говор, оно лице, онакви дочек и поглед

нема до у цара.“

С прва почну ходити поједини људи крадимице, но је било мучно доћи до Шћепана празноруку, а и да је кому Марковић пустио улазак, Шћепан је мало

говорио и већ сасвијем преокренуо својијем обичајем.

Иза тога почну прилазити људи од опћина и они на

поклон и с поклонима, свака се моба натјецаше да

бољи колач принесе цару. Узруја се читаво приморје

од Дубровника до Бара, те готово не мину дана да

не дође гдјеко на поклон.

Сједијаху у Котору ванредан провидник, а у

Будви кнез, оба наравно властелина млетачка, која

управљаху земљом; али над комунима (овако се онда

зваху, пак и данас зову, опћине маинска, поборска и

браицка, које Венеција митом и пријеваром окрну

Црној Гори) Марк Антоније Бубић надгледаше.

Старином Махина, примивши властеоство млетачко, окрену вјером и пореклом. Овај Бубић, охоли човјек, надут а сметен, није спрва мислио да ће му ова скитница што лијечи и љекари по народу донијети

толико главобоље. Но кад му дође писмо од провидура

Ранијера да каже што се то у Махинама појавило

и шта се ради, умало не шену памећу, те бржебоље

отправи неке уходе да чују и виде. Ове уходе, као

што је лако погодити, нијесу смјеле ни допријети

19

до Шћепана, а камоли му коју ријеч извући. Но је ухода стара навада да не кажу како је било, но

како им је мило. Један му донесе глас да је Шћепан

главом цар руски; други да му пред вратима од

собе стоји златна јабука, велика као диња, крстом

озго, а штитом оздо, на сребрној синији; трећи да

му је бурма од по литре на малом прсту десне

руке, а на прсима округло обиљеже као сунце, да

му соба мирише као црква, да не једе но наранче

с цукром, погаче с медом, и да не пије до сурутке

ништа. Но нико не донесе ријечи Шћепанове, ни што

снује и ради. Овакви зли гласови упалише тијесни

мозак Бубићев, пак кашара дуго писмо провидуру

Ранијеру као да је све очима видио; и, као уходе

њему, тако он провидуру прода за истину оно што

је сам снијевао и од чега се бојао. Ранијер опреми

писмо у Млетке, а пресели столицом ;у Нови да му

је наручније бјежати, ако дође до муке.

Да су Млеци били у то доба снажни и хитри као за

вријеме пропасти српскога царства и грчкога, шћаху

без сумње употребити Шћепана на своје сврхе, као

што су знали преластити Баошића да им прода зетску

бановину, и као што су се осватили с Црнојевићима

тек да боље притврде своје господарство над зетским

приморјем од Леша до Новога. Но су, у то доба што

пишемо, Млеци били љуто поклекли, пак се и своје

сјени бојаху. Нестало с трговином благо, господи

омили талагајити и уживати с миром оно што су

20

им стари стекли, зато се опријатеље с Турчином да боље Србе и Хрвате гуле и гњече.

Почне се и Црна Гора узрујавати на ове приморске

гласове. Најприје оближње нахије, ријечка и катунска, пак за њима љешанска и црмничка опреме свака редом своје мобе и поклоне.

Владика Сава, добри старац без оштроте и хитрине, сједио спокојно на Стањевићима у манастиру; молећи Бога, управљајући црквеним послом и настојећи око

блага манастирскога. Свјетовне ствари водио је на

голо Тодосије Мрковић, калуђер, родом Махина, а

старином Баранин, муж оштроумни и марљиви; пак

уза њ прото Абрамовић, срдар Ђурашковић, Лазар

Богдановић, Пламенац и друге двије-три старешине

од нахија.

Мрковић је управљао двјема манастирима

подмаинскијема, пак би притрчавао на Цетиње да у

име владике суди и мири земљу. Као човјек разборит

и хитар, видје и познаде каква погибија пријети

црногорској теокрацији од овога назовицара, пак се

љуто забрине и опечали. Једно јутро сјетан и невесео

подрани у манастир на Стањевиће, уђе у ћелију и

нађе Саву гдје Бога моли. Приступи, целива га у

руке, пак га упита зна ли што о Шћепану. „Казаше

ми ђаци“, рече Сава, „да се објавио царем рускијем

и да су га упознали по ономе лику који виси у

манастиру успенскоме.“ „А ти што о њему мислиш, свети владико?“ рече Тодосије, „ја збиља мислим да је 21

ствар могућа. Човјек прогнан, кад се да у скитачину, не зна ни сам гдје ће опочинути главом. Чуо говорит о Црној Гори, пак је зар помислио: идем тамо гдје

ме неће нико познати, то је народ гостољубан, који

уток штује као светињу; тамо ме неће достићи зло

женино.“

Тодосије почне да се крсти и диви: „Бог с нама, свети владико, а ето ћеш збиља заћи с памети!

Какви цар мошковски у Махинама, јеси ли при

себи! Што љепше не промисли је ли то могуће? Ми

чисто знамо да је Петар преминуо, било од своје, било од туђе, свеједно, њега није. Јекатерина не би царевала иза жива мужа, и ово је чисто. Пак и да је

жив и заточен у Сибиру, мислиш ли ти да га нема

ко стражити и пазити? Пак и да је по чуду побјегао, мислиш да је Русије колико Црне Горе, а свијета међу Русијом и Црном Гором колико Махина, и да је све то

лако прескочке прегазити? То је скитач од бијелога

свијета, лажац, који се уортачио и договорио су три

четири изјеше, јаме бездање, које би варком свијет

прождрле. Као да им не би доста колача сиротинскога

љекаријама и гатањем, но га обезуме да се гради

царем. А он је будала и изгубљеник, пак се пушта

за нос вући од двије-три махинске делије. Ако не

отворимо заран очи и не угасимо пламен што се

развио по приморју и листом по Црној Гори, пропаде

ни господарство, а уза њ и вјера. Да ти га барем уграби који остатак Немањића, Балшића, Црнојевића, ни

22

по јада, но лажац из бијела свијета који нема ни дома ни рода. Пропануће слобода црногорска, јер

ће на нас ударити Млечићи и Турци да утуле огањ, а ми немамо праха ни за три дни боја. Узрујаће се Срби и Бугари, као коме је невоља; немајућ сокола, обеселиће се кукавици; пак ће им Турци угушити потоњи душак. Од Русије помоћи доћ неће ни новца

ни праха, јер ћемо омрзнути православној царици

кад чује да смо јој за мужа крстили ту препредену

фукару. Она ће своје милостиво око од нас дићи, пак

да ни и другога зла не буде, тај је доста да нас порази.

Него те кумим трипут од неба до земље, немој спати, јер ћеш погинут и изгубит господарство што су ти Црнојевићи на аманет предали.“

Овако је говорио овај црногорски Антонели

кроткоме Сави, који у својој доброти није могао

вјеровати, да се човјек може тако за шалу прозвати

царем. „А шта да радимо, одговори прекрштенијех руку

благи старац, ако је тако божја воља нека се врши. Ја

сам сит овога господарства, које нама свештеницима

нипошто не пристоји. Остарио годинама, а изнемогао

силама, да ми је предати млађијема рукама ово

бреме, вјеруј ми, оче Тодосије, би ми се чинило да

ћу још коју годину живјети, а овако нећу него једно

вече замркнути, а не осванути. Народ је наш плах, распуштен и осветљив, као сваки други народ што војшти за слободу и неодвис своје отаџбине. Јача

племена надјахују слабија, силни човјек муж кроткоме, 23

а ми тобож главари, празноруки и инокосни, хоћемо да владамо крстом и јеванђељем злице које већ у

ништа не вјерују, што већ од ничега немају џаса. Но

ако га народ прими као цара, тот га њему, дигнимо

ми самар с врата; чувајмо цркву и вјеру, одвојимо

их од свјетскијех посала, да сирово дрво не изгори

уза сухо. И Христос је рекао: моје царство није од

овога свијета, а ми што смо грешни радимо да га

надмудримо.“ На такве ријечи згрози се опора ћуд

Тодосијева, пак се дохвати објема рукама за сиједу и

дугу браду, као да ће је ишчупати: „Да је тако мислио

Данил, данас би оца на Цетињу алалека. Ето ти га

ту, пак га ти најпрви цели у руке, ја чисто нећу.“

Пољуби владици десницу пак низ стањевске рудине

пријечцима сустопице сађе у манастир подмаински

да гледа шта се ради.

Мало се кад на свијету могло одржати задуго

вријеме господарство у слабијем рукама, о томе је

пуна повијест свјетска примјера. Један дио народа, а

ово су добри, почитује господара да га брани од злица.

Други дио почитује га од страха и за невољу, те кад га опипа слаба надебља, јер га се не боји, пак постане

добријема бич, а господару одметан. Овако се згодило

и у Црној Гори у то доба. Видјеше прибранији да је

владика слабашан, те дођу до Шћепана и позовну га

да међу њих дође. Чисто два-три од њих знали да је

он лажац, али опет реку: „Ми се прођимо поповске

владе, њим ћемо плашити народ, а он ће играти

24

како ми успјевамо.“ Уроче да изађе на Цетиње са неколико Махина о Маломе Госпођину-дне, и ту да

га прогласи народ царем.

Мали је Госпођин-дан на Цетињу храм и народни

светац. Ту се окупи множ велика народа на светковину

и завјете из све Црне Горе, приморја и оближњих

земаља. Ту падну одсвакуд слијепци, који уз гусле

пјевају јуначке пјесме, пропаст српскога царства

и погибију српске госпоштине. Народ се свије око

пјевача да чује и упамти пјесму, многи уздишу и

плачу, а сви кипе. Иза божје службе и ручка, момчад

баца се каменом с рамена, скаче, игра, граби капе, сијече од једног маха говедима главе у опклад, води коло око цркве; а старци посједају по пољани и разговоре воде.

Старјешине црногорске опреме перјанике по

Шћепана, да га помоле да изађе пред народ. Кад

Шћепан стаде пред народ, а уза њ махински главари, почне га запитивати протопоп Абрамовиђ ко је и откуда је, је ли бијела врана или црна, да се не

варају. Шћепан није био веома ријечив, а и оно што

је знао говорити заносио би по туђ крој, што ако

и није многе слушаоце плијенило, опет је народу

доказивало да је човјек збиља из далеке земље. Он је

знао врло добро колико је опасно и стидно градити

се царем, пак је вјешто тајио оно што би га навело

да себе обличи. Стојећи у дубак, с капом на глави, подбочио се мачем, пак пробесједи овако: „Богобраћо 25

Црногорци! Откад се побратимио мошковски народ Црногорци ма од тога смо доба дужни један другому

у помоћ прискакати, пак и један за другога гинути, полазити се, мијешати и упознати. У Мошковији сад су ствари удариле низа страну, као по прав гдје жена

пуштеница влада, која је вијенце погазила кад својега

мужа зајми у беспуће. Ја сам могао гдје и гдје главу

покрити да се од таквога зла уклоним, да својијем

очима не гледам укоре који данас Мошковијом

владају, али ме срце потезало свакад пут Црне Горе.

По питању прођем многа брда и поља, пребродим

многе ријеке и језера, прегазим турску земљу и

латинску, док допрем у ваше сусједство да вас из

потаје опипам и упознам. Све што сам о вама чуо и

мислио то и нађох. Данас, о вашем највишему свецу, на дан слободе, кад се јунаци славе, а браниоце својег огњишта излажу свијету на видик; ево дох главом

између вас, да вас поздравим да се упознамо. Ја се

уздам да ме неће до овђе стићи биједа, и да ће се

просути зује и валови, који против мени брече, о ове

стијене у које је слобода, одасвуд прогната нашла

уточиште и одмор.“

Ко није на сваку ријеч напосе пазио, но на

читави говор, није се ни сјетио како је заплетен и

мутан. Но протопоп Абрамовић намигну Тановићу, пак по црногорски одговори гологлав: „Добро си дошао, путниче. Ја сам ти ријеч једну и по једну

избројио, али ми једна омаче, или си је замео. Чисто

26

кажи пред народом јеси ли цар мошковски, да ти се клањамо као што цару пристоји. Ако нијеси, а

ми ћемо те свакако примити као добра човјека.“

Шћепан се бијаше готово помео, но хитри Тановић

прискочи у помоћ. Сними капу и баци је под лијево

пазухо, пак отворито кликну: „Нека приступе они

што су са мном одили у Петровград на поклон цару

мошковскоме.“ Кад приступе сви, опет Тановић

прихвати, с руком на прсима: „Чуј народе, ево нас

седмине који смо се гледали царем Петром очи у

очи; живи ни очи; ми полажемо главе и имуће да је

ово главом цар Петар, а ето свједок виси у манастир

под Махинама, пак нас баците под гомилу ако

узлажемо.“ На тако озбиљно јемство главари поставе

Шћепана на сједало, пак приступе један по један

да му љубе скуте и руке. Кад се измијени вас окуп, Шћепан се попне у дубак на сједало пак кротким гласом рекне: „Црногорци! ја Шћепан надимком

Мали, којега ви данас признасте господаром, примам

част, и наређујем да мирите крви међусобне, а

свако ново зло биће злочинцу на ново, и погинуће

руком од суда. Црковну главу да почитујете као

намјесника Христова на земљи, то заповиједа Бог

и свети Јерусалим којијема ја служим.“

Мислило се онда, пак се и сад мисли, да је Мали

Шћепан био римске вјере. Ову мисао тврде два

примјера, први што није знао писати азбуком, а други

што је често помињао Јерусалим, која изрека није

27

Србину своја. Мој пријатељ Др Валтасар Богишић, знатни и ваљати Србин, показа ми јесенас у Бечу нека писма што је Шћепан писао господи дубровачкој, која су ме још боље притврдила у томе мнењу.

Кад се народ у први мрак разиђе, уљегу главари

са Шћепаном у манастир да опочину, пак посједају

сви редом на око у великој одаји. Тодосије Мрковић

није могао срцу одољети но изађе из ћелије и дође

у одају. „Помоз Бог, људи!“ Сви приступе да му руку

пољубе осим Шћепана. Тодосије, као да није ништа

ни чуо ни видио, пребаца преко прста бројанице, пак

све одједном, као са шале и спрдње, упита Шћепана: би ли на њега руку ставио да га лијечи од жутице.

Шћепан му одврати шалу за шалу: „Немам лијека

да помладим стара, ни да скротим надута.“ На то

Тодосије, жмурећи једнијем оком: „То ми приговараш

да сам ја тобож стар и надут.“ А Шћепан њему лагахно:

„Ти нијеси то, колико ни ја лијечник.“

Сви умукну колико би орући двапут окренуо

воловима. Пропрти најпрви протопоп Абрамовић, помукла лисица, која се из доста гвожђа одапињала: „Оче Тодосије, ово је цар мошковски, којега данас

народ прогласи и прими као господара. Кад га је Бог

донио између нас, који смо ево осиротили, биће и

вама редовницима љепше и лакше, јер смо ви доста

потеге давали и додијали. Одсад ћете боље пратити

црковне после, и повратити се таман на прави пут, а нами како да Бог и срећа.“

28

Тодосији би мило да Абрамовић наче разговор, пак му не даде ни одушити. „Ја се не чудим вами но њему, ви сте подавно обрнули злијем. Омилило ви

мито, судите земљи попријеко, пак ви се већ нико и

не боји. Сад ви треба цар да уз њега стежете и гулите.

Не знате ни сами у чему сте заброждили. Оцкврнили

једно свето име, као да сте псу крштено име нађели.

Могасте га прозвати војводом или кнезом, ни по

јада, но не шћесте него да се ругају с вама Турци и

Латини. Окрунисте га без круне, поцаристе га без

царства, а укопаћете га гдје ми врана ни кост не

понијела. О, народе ћори и глупи! С главе риба смрди.

Опет кад те прегазе и прориједе Агарјани, или кад

се облочеш братском крвљу, доћеш зли и гори да

целиваш владику у руке, да га молиш и богорадиш да

те на пут изведе, а напасти учува. А ти, чуј ме добро, скитачу, ови исти што су се око тебе облијеколили, знади да се у своја срца смију; припели те на високо да боље врат сломиш кат те туре.

Протопоп стане опет да маже: „Немој тако, оче

игумане, кобити народну срећу. Да те не познајем

под чапром, рекао би да си завидљив, да ти је жао

изгубити црковно госпоство. И цару и народу треба

твоје вјежбине и мудрости; ти ћеш вазда у првијема.

Ја не бројим што збори јетки Тодосије, но што ће

творити Тодосије разборити. Сваки те јутрос Црногорац

и Приморац куми с онијем што у руке претвараш, немој не заклати, јер ће ти бити души тешко бреме, а 29

имену пријекор и срамота.“ Тад сви усташе на ноге и побацаше капе на под да га смилују. И бијаше готово

умукнуо, прегорјевши разлог сили, кад Шћепану не

даде гријех да мучи. „Оче Тодосије, ја идем откуда

сам дошао, пак ти говори о мени лијепо или ружно, једнака ти хвала. Поздрави ми старца владику и реци му да се окани свјетовна посла, а да пази цркву по

закону, ако ће да га помилујемо и да га пустимо с

миром умријети.“ На ово се Тодосије опет распали, као ватра кад у трухломе дрву тиња док је вихор опет разјари. Пуче сваке јаде на Шћепана, и догна

му нокте под нос. Кад угледају махински главари да

је Тодосије заборавио на човјештво, дохвате га пак ш

њим у ћелију, а са Шћепаном без вечере у Лапчиће.

Тркне Тодосије бржебоље на Стањевиће да понесе

владици Шћепанов поздрав. Он је мислио да ће Саву

пожећи на упор, али се љуто варао, јер је Сава под

мирном ћуди крио дубоко оштроумље, пак, желећи

сачувати Црној Гори и својему братству црковно

поглаварство, пошље ђакона Арсенију Пламенца, свога сестрића, с писмом к Шћепану, и помоли га да му допусти да га завладичи, да му буде спрежник и

помагач, јер он остарио и изнемогао не може да служи

цркву као што треба. Ово је био први чин лажицара.

Од тога дана поче Шћепан збиља царевати, а главари

у његово име управљати земљом.

30

III

РАТ И БОЈЕВИ

Откад прогласи Црна Гора Малога Шћепана

царем, а владика му пита допуст да завладичи ђакона

Арсенију, умноже се мобе и поклони одасвуд и већ

му доносе повеће размирице да размрша и прекида.

Иза сред Старе Србије, из Арбаније и Херцеговине, дођу поклисари и поклонима те се протресе и узруја сва земља с мора на Дунаво. Млетачка влада виђе

које јој зло пријети. Честа и страшна писма Бубићева, которскога провидура, и скадарскога консула, забрину жестоко госпоштину како да угаси овај пламен.

Бродови, највиша јој сила, ту не помажу јер не допиру.

Војска пјешка, у тако кршовиту предјелу, кад прискоче

Црногорци, би се изломила и распала да се не врати

пиличник. Просути мито да Шћепан погине, било

би касно, јер се Шћепан оградио вјерном стражом.

Не преостаде до лукавства, обичног оружја слабих

влада. Послаше Которанина срдара Бујовића да му да

под руком њешто мита, и да га помоли да се уклони

с млетачке земље, да их не завади с Турчином, и

да пође живљети на Цетиње, обећавши му помоћ и

сусједно пријатељство.

Шћепан опреми овога поклисара откуда је

дошао, а рече му да поздрави господу млетачку и

да им открито каже да нема мира док му не пошљу

кључеве градова Будве, Бара, Драча и Уциња, које

31

су пријеваром отели Балшићима, пак три продали Отмановићу.

На ово очитовање рати, господа пошљу с напутком, као провидура которскога, Паскала Цикоњу, који под меденим ријечима покриваше срдито и окруто срце.

Овај Цикоња призове преда се главаре махинске.

Невјешт језику, а необичан нашему народу, узме

срдара Бујовића као драгомана. Кнежевао је те

године у Махинама Јанко Станишић, тријезни и

отресити човјек, који је навикао бранити код суда

сваку погрешку својијех људи. Кад главари у Котор

пред провидура, зачне Бујовић говор о Шћепану: „Ми

не знамо, нити нам је стало знати, ко је и откуд је.

Док је живио потајен у Махинама, лијечио и траве

купио, ми му нијесмо у стопе стојали. Али данас кад

се очитова цар руски, нека иде на Цетиње да тамо

попне пријесто, пак нек царује, ми добри комшије.

Млетке неће кавге с Турцима. Отмановић спрема

многу војску да потражи тога цара, јер му се потресла

земља до Балкана, па кад војска прегази Црну Гору, а не нађе цара, ево је на вас да га потражи. Ми вам помоћи не смијемо, а и да смијемо не можемо, пак ни се годи срамота да вас попале и опљачкају Турци. Сад је овоме злу лијек, да тога добросретњега

госта спремите преко врха. Ако ли се боји горе, нека

иде у Млетке, ево му по сто пута божја вјера да ће

живљети мирно и обилато док га буде воља или му

срећа прокрчи пут дома.“

32

На то одврати кнез: „Ја се чудим и не могу се ишчудити што би тај наш гост пријечи, чему ви је

разбио сан. Бог ви је дао да можете мирно господовати, не даје ви нека несрећа, но се од ваше сјени бојите.

Ми смо примили Шћепана, ево на овај час три

године; он је нас лијечио и учио на јевтину цијену.

Сад хоћете да пљунемо на со и хљеб, да поколебамо

вјеру, да похулимо на гостопримство, да га проженемо, пак да нас околишни зборови по прсту казују. Богме нећемо, све нас Турци љетос ископали. Ми ћемо се за

њ потхватити, било вама, било султану, да ће мировати

као досад. Звао се цар, или кнез, или ђаво из пакла, што то смета султану кад Црна Гора свакако није његова? Шта да се плаши од празног имена? Томе

неће нико вјеровати ко слано једе! А што говориш, честити провидуру, да нам нећеш помоћи, хвала Богу, ми ћемо се сами клати Турчином као од Косова, пак ако нас смрве, ми поштено у гробу, а ви стидно на земљи. Триста се цара објавило, ми се заклесмо

једном бити вјерни дужду, али наше старе обичаје

чувати као очи у глави, ово нијесмо ни предали ни

продали, ово је јуначка дика, коју ћемо бранити као

старински аманет. Ако Шћепан без наше прикојасе

дигне из Махина било на Цетиње, било у Млетке, пак га и за дужда узели, ми му бранити нећемо чисто; али га изагнати нипошто, док не останемо на

ђевојци, јер су тање наше теразије на које мјеримо

поштење народно.“

33

Провидур поче обећавати главарима златне крсте, брод соли и суха хљеба, ако Шћепан исели.

А кад виђе да мито не приања, стаде пријетити

да ће објесити главаре и поваљати им куће. На то

Станишић: „Ми смо дошли овђе на вјеру. Ако и нас

објесиш пред Котор, остаде Шћепан у Махинама, гдје га, Богу хвала, има ко бранити. Но немој тако, честити провидуру, за једнога Бога, но чувајте нам образ и за вас је боље; ако данас пљунемо на вјеру, ако ни мито омили, ако не пријетње препану, неће ни по вама добро бити; тако се не влада до у Турчина.“

Провидур се није сјетио да нема у власника горе

погрешке што пријетити и обећати, а не испунити.

Тако се главари махински поврате као добитници, и кажу Шћепану све од ријечи до ријечи.

Мало иза тога договоре се међу собом Црногорци

да изведу Шћепана на Цетиње. Протопоп Абрамовић

из Бјелица, који је водио ово коло, и војвода Вуксан

Милић побоје се да ће лукавство млетачко доћи главе

Шћепану; а чувши уз то да Турчин војшти наврат-нанос по Анатолији и Румелији, дођу у Махине под изговором као да ће у Црној Гори мирити крви. Кад

горе, удри Тодосије да се пријечи из петнијех жила.

Принуди старога Саву преко Арсеније да пошаље

Црногорцима писмо у којему се куне и преклиње

да је Шћепан лажац, који ће навести Црну Гору на

пропаст. Кажу људи да се владика склонио на то, јер му стиже писмо из Цариграда од онога рускога 34

посланика Обрјесова, који, дочувши што се згађа по Црној Гори, свјетова владику да се прође Шћепана

и да га прожене као лажицу; увјеравајући Саву

да је Петар III умро године 1762. у цвијету своје

младости.

Кад се владичино писмо прочита, Шћепан смућен

викне народу да бира хоће ли њега или црну капу, јер не могу господарити једној земљи двојица. Скочи суд те побије владици сто говеди у глобу, а подијели

месо по народу на пушке.

Свакако, да не дође на Цетиње патријара пећки, Василије Бркић, била би се земља разлучила на махове, неко би за царем, неко за владиком. Свештеници су имали велик уплив у народу, а браственици

владичини Његуши доста својте и пријатеља. Овај

Бркић, о којему пишемо, није сносио зулум Караман

паше из Дукађина, пак му се опирао колико је најбоље

могао. Караман се боја јавно уложити у патријара, пак га ноћу ухвати и опреми к Цариграду, а девлет га заточи на једној острвици да се каје. Иза тога

падни раја и испроси у паше да јој поврати главу од

закона. Кад се патријара докучи патријаршије почне

народу причати о цару Шћепану и справљати му

колаче и писма, а кад чу да сједи на Цетињу, диже

крадом с Пећи и дође у Црну Гору пак се поклони

цару, а ослаби владичину страну. Онда је Бркић

уступио власт црковну над приморјем владици Сави

његовијем насљедницима.

35

Још је и то ушутило сваког противника Шћепанова кад Новљанин Џаја посла цару на дар шарену

прекоморну тицу налик наше сојке, која дречећи

викаше из свега гласа: цар, цар, цар, како је бијаше

Џаја научио. У Црној Гори у то доба није се знало да

има тица које говоре, пак се свако дивио и чудио гдје

и тице стадоше звати Шћепана царем.

Већ су били у Цариграду склопили уговор велики

везир и посланик млетачки Ђустинијани да заједнички

ударе на Црну Гору. Млеци ће послати сувоземну

војску и броде у Боку Которску и поставити логор

пред Котор и Будву и тако сметнути Приморцима

да притекну Црној Гори у помоћ, а робље да не

слази преко врха. А Турчин се обвеже опремити

до сто тисућа војске у три раздјела, први средином

Црне Горе на Бјелопавлиће, други деснијем крилом

на Катуњане, а трећи преко језера на црмничку и

ријечку нахију.

Но у то доба нијесу у Цариграду имали, а Бог

зна имају ли и данас, какав земљопис, пак нијесу

знали Турци ни сами камо иду. Зато углаве да се

договоре провидур которски и паша скадарски

Махмут Бушатлија, потурица, старином Црнојевић, кад, како и камо да ударе. Махмут окроји облик пак зовне архимандрита Дебељу Баранина те га опреми

у Котор с листом. Но Дебеља, душом Србин, у потаји

препише лист пак га по уздану човјеку управи на

Цетиње Шћепану на руке.

36

Препане се Шћепан и жив умре кад прочита лист, пак измјери умом сву опасност. С једне

га стране тиштјаше своја судбина, а с друге га гризаше свијест о погибији коју је зготовио својом

беспамештином. Хоће ли, неће ли, одлучи казати

протопопу Абрамовићу лист и ко му га посла. Прото

се поче ситан смијати. „А које су то главе писале?“

– рече смијући се. „Зар хоће да напријед погоде гдје

ће ко ногом стати и метериз градити? Ја нијесам

никад могао ни помислити да сметенило може

дотле допријети да човјек среди бој као свадбу, да

забиљежи војсци мјесто, а не зна гдје ћу ја с мојом; да опредијели што ће узимати и притискати као да смо ми припасали куђеље. Ја се све бојим да

није ту какве пријеваре. Могло би ласно бити да

су ни поставили то писмо како ћемо их чекати

гдје неће доћи, пак да нас умину. Ти, царе, нијеси

вјешт нашијем бојевима, јер смо их ми навикли

сновати на крвавој пољани крвнику у очи, пак ту

одлучимо ако ћемо га затијецати и разбити. Пусти

ти нас да се држимо старе наваде пак ћеш виђети

гдје ће се Турцима гроб ископати.“

Највиша је мука била оскудица пушчаног праха.

Млечићи забранили износ с мора сваке ратне справе; позатворали дућане гдје се продаје олово, прах и кремење; и прогнали пушкаре, Херцеговце и Арбанасе, да не поправљају оружје ни црногорско ни приморско.

Бивало је нешто праха пушчанога у манастиру Брчели

37

под Његалицом, но затворено у рђавим судовима а натрпано под влажнијем и отсојнијем сводом било

се закисло и готово покварило. Бадава га сушили на

сјеверу по гувнима, пак и на гвозденијем сачима у

пећима, боље ништа. Пошљу по прах у приморје, али

се приморац сваки препао и скаменио осим једног

срдара рисанског Петра Ћеловића, који им изручи

три мазге, и то плати главом, јер га Млечићи отрују

крадимице у ракији.

Тек отвори вријеме, а гора се лишћем обуче, свали се војска преко Кома и Васојевића пак обухвати Пипере, Куче и Бјелопавлиће, све до обале ријеке

Мораче. Ту је војску предводио Караман-паша

дукађински. У исто вријеме дође возом уз језеро

Махмут-паша скадарски пак се утабори на Виру

да преплови Црмницу. Трећа војска под управом

Осман-паше, везира босанскога, слеже се од нишићке

Жупе до Грахова. Сва је ова војска бројила сто хиљада

момака по казивању истијех Турака. Румели вализ

из Битоља дође да је заповиједа и сједијаше у Спужу

при Морачи.

Млечићи су дуго рамњали, као да ће их сном проћи.

Најпослије не мога им бити од страха турскога да не

окупе неколико војске, пак се утаборе у будванскоме

пољу на Царинама. Одатле почну сипати мито, да

добаве жива Шћепана или барем патријару који је

сједио у Грађанима у Црмници. Проспу новца доста, а тијем двјема не нахуде.

38

Влада млетачка није хтјела пропустити ову згоду да не педепше неколико својих људи из три опћине, а то обичном пријеваром и вјероломством.

Није могло бити народа на свијету тврђега

у заданој вјери што српскога. Кад изгуби своју

неодвисност и спусти се у хајдучке борбе за слободу, није никад ни Турчину превјерио задану ријеч.

Ако је ова поштена и јуначка врлина на многијем

мјестима гдје Срби живе данас смалаксала, то се

приписује срамотноме примјеру онијех који су ш

њима химбено владали.

Генерал Иван Ђустинијан, који сједијаше на галији

под Будвом, посла кнеза Марка Љубановића из Грбља

и генерала Рада Краповића из Махина, да помоле

главаре од три опћине да дођу на станак, и да им

даду божју вјеру да им бити неће ништа животима.

Ова двојица углаве станак на пелинскијем рудинама

у Грбљу, и дођу у урочени дан од опћине браицке

кнез Никац Мартиновић, Жмуро Стојановић и један

Рајковић, од поборске кнез Марко, Васо и Ђукан, сва

три Зеца, а од махинске Марко Кнежевић, Савић

Борета и Андрија Дулетић, а пред свијем калуђер

Јосиф Вукићевић. Иван Ђустинијан обећа свакоме

опроштење, пошто је Шћепан дигао из Махина, осим

Марку Тановићу и Вуку Марковићу, који су пошли

за њим да га дворе. Још рече Ђустинијан: „Ми смо

довезли нешто војске да вас бранимо од Турака, јер

смо се побојали и тешко забринули за ваше здравље, 39

да вас Турци не опале кад продру преко Црне Горе.

Кад пошљем за вас, дођите у манастир Свете Госпође

да се кунете, и да душом и срећом присегнете бити

вјерни Светоме Марку; а ево вам сад оклевштине

свакоме по педесет жутијех дуката.“

Једно десетак дана иза тога призове их опет

под Махине да се куну, и ту дође на његово звање

владика Арсеније Пламенац. Кад у цркви да целивају

иконе и да чују клетвене молитве, околи војска

дуждева манастир, пак их све повеже, осим Андрије

Дулетића, који брзином нога омакне уз оне поточине

да га нијесу ни зрна из пушке достигла. Све девет

горепоменутијех онако везанијех одвезну исто вече

под Котор, и ту их без суда и без исповијести објесе

о конопљу по галијама.

Исти дан војска рупи из убаха кроз три опћине и

сажеже свијема куће опустјеле, а углове им лагумом

обори.

Рекосмо негдје наприједа да су Млеци лукавством

окрнули те три опћине Црној Гори. А сад је ред да

кажем како се то случило. Петар Бубић Будванин

купио једнога парипа у владике цетињскога Висариона

Баице. Парип осми дан ослијепи, пак је Бубић тражио

да му владика врати новац. Владика не шћедне

на то пристати, а Бубић прве гладне године, кад

је од суше род изгинуо, подмити Махине, Поборе, Браиће, Угњане и Бјелоше да се Млецима предају.

Они гладни слакоме се и потпишу предају. Бјелоши

40

и Угњи, тек им жито роди, поврате се владици, а три опћине остану силимице под Млечићима, док

се та отимачина на Пожаревачком миру договором

султановијем позакони.

Послао једном на дар Шћепану ракије и сухијех

смокава неки Цеко Стефановић, родом Подгоричанин, а стојбином Будванин, човјек провртник и претргарица.

Једно га вече усред поноћи дохвате и притисну у

постељи Млечићи, пак га пред зору зајме везатијех

руку пут Котора, гдје га суд трећи дан удави. Имао је

Цеко лијепу и прикладну жену, ћеру Арса Ђокнића, која пође за мужем у Котор и изађе пред провидура да тобож оправи или испроси мужа. Срамотни провидур, кад угледа ову женску главу, заборави на своју част и на човјештво, пак јој га обећа даровати ако она ш

њим преноћи и мужа превјери и обешчасти. Зажари

се Стана као паприка, пак окренувши провидуру леђа, рекне: „Дражи је мени мој образ но муж и син, пак их оба објесио сјутра, не дам поштења у мито, то су

млетачки откупи.“ Ова се женска и данас спонаша

по народу, и памтиће је док не преокрене обичајем.

Да је Цеко био браственик и земљак, не би Млечићи

на њ уложили, као што нијесу на многе друге руку

ставили који су дарове слали Шћепану. Но је Цеко

био туђица, пак се слаб суд на омечицу појуначи.

Турски војсковође нијесу били међу собом сложни.

Паше босански, дукађински, и арбанашки, српске

потурице, гледали су кривијем оком гдје им заповиједа

41

сераскијер, познавали су тегоћу рати с Црногорцима, знали лијепо да су Млеци из лукавства омотали Турчина у ову рат да таре силе о стијену; омилили им

хареми и талагајност пак одмицали и дуљили, е да

се султану и беглербегу додије. У пет недјеља крвавог

боја сриједом Црмнице и покрај Чева не могаше Турци

ступити ни хромице, а камоли да се састану три војске

на Цетињу, како је углављено било. Војска турска није

имала довољно пиће, јер кроз оне планине кршовите

и беспутне нијесу могли преносити брашенице, а

без воде удари болест и помор. Пљенова и плачкања

није бивало, јер су заран Црногорци пренијели усред

своје земље све жито и покућство да се не ометају. И

чисто да им није праха нестало шћаху једно јутро по

магли разбити Турке покрај Велестова да се од њих

не поврати ни пиличник.

Шћепан је живио у Бјелошима, у једној торини

под Соколом, пак се хранио сиром и млијеком, владика Сава на Стањевићима, а патријара Бркић у Грађанима. Сва је мука падала на Тодосију. Шта да

се ради без праха? Бајо Гавриловић Цуца потхвати се

пред главарима да ће затећи само тридести карван

турски од Клобука и отети џебану, ако главарима

пође за руком уставити бој три дана. Тако уговоре

спремити Тодосију и протопопа Абрамовића и Лаза

Богдановића к сераскијеру да вјеру ухвате. Ова тројица дођу на Чево пак се стану с пашом Шуваљијом на

прве бусије и ту утврде, руку на руку, да је вјера три 42

дана док дођу код сераскијера и здраво се поврате на траг. Кад били под шатором сераскијера, посједају

у околу један до другога. Сва три се нагнали стари и

сиједи да би им и Турчин с грехотом учинио зулума.

Сераскијер надуте нарави, а кратке памети, стане

од прве да тражи цара Шћепана жива или мртва, пријетећи да ће све погњечити и попалити ако му га не предају. Тодосије умиљатим гласом одврати:

„Каквога цара, честити везире, цар је помазаник божји, Бог под Богом, а то је несрећа и скитница без мозга и без образа, пак се ш њим ругају несмотрењаци и

милобруковићи. Да га видиш какви је то човјек, не

би му жље помислио, но удијелио коју пару да се

ођедне и прехрани. Да знам гдје је, бих ти га довео

да се преобразиш кад видиш кога тражиш, на кога

си ову силу скупио од које земља дркти.“ Беглербег

скочи као помамљен: „Ко ме смије питати што ћу

ш њим да радим. Крили га не крили, ја ћу га наћи, ако све те ваше горе узрасту над облаке.“ ‘А Тодосије опет лагано прекрштенијех руку: „Неће га предат

Црногорци да је као жаба губавица, ни пљунути

на гостопримство, ни превјерити уток. Ту ни нема, царска десна руко, ни славе ни јунаштва да удавиш ову шаку горштака. Но смо ми дошли да те кумимо

хљебом царевијем да се мичеш с наше границе, и

да ову сиротињу оставиш на миру. Цара на свијету

нејма до једнога, Бог који је све створио и који ће

све растворити.“

43

Сераскијеру се нешто ражали видећи јуначку простоту овијех стараца, пак се скамени и замисли

дубоко. А паша Шуваљија, бијесни и тријезни Турчин, кад виђе да не проговара нико, заче он: „Ми смо сад чисто увјерени да не знате гдје се Шћепан дио, а да

знате, би нам га предали мимо народа. И ја сам вазда

мислио да је спрдња то крунисање Шћепаново. У

вас, у Црногораца, кад људи полуде, народ их крсти

царевима или свечевима. Но ви знате лијепо да се и

нама хоће доста посла да се оправдамо пред султаном

и девлетом. Наши и ваши злотвори припели то на

високо, нашарали и излагали тек да се кољемо у

томах. Кад се оволико војске свило да тражи једнога

човјека, срамота је кад га не нађе, ругаће се свијет.

Но све вас три стари и мудри, пак пронађите лијек

овој главобољи, јер и нас срце боли да војштимо на

ту сиротињу, која се збила у ову спилу да гладује и

пати зло.“

Кад се прото Абрамовић сјетио да су Турци

омечили, рече паши Шуваљији: „Покој има ко те је

родио! ти знаш и наше јаде и наше тврдоглавство.

Нијеси ти придошлица, но прави Србин. Колико је Црне

Горе с мора на Морачу, и колико је по њој пећина и

спила, тако ми, пашо, четверо јеванђеља, да спуштиш

сву ту војску да слободно бирукају, не би Шћепана

за три године нашли, а камоли да га ми нађемо. Све

што си, пашо рекао, све ти се сребром претворило.

Ево нас три довели Брњаша, коња Шћепанова, којега

44

му је поклонио патријара Василије, да га поклонимо сераскијеру на дар, и да му кажемо од стране цијелога

народа да Црногорци признају да је најјачи цар на

свијету падиша Мустафа. Ви ћете ове двије ствари

принијети честитом девлету, како ве мудрост учи

и како ће му бити слађе, пак ће девлет рећи: „Ево

Црногорци дадоше Шћепанова коња, пак би чисто

и Шћепана да је гдје на виђелу. Преко тога познаше

силу и моћ султанову и његово јако царство, што

од Косова јошт не изустише. Ово је велики добитак, који од Мурата до данас не би срећан стићи ниједан султан. Али кад примите ову нашу објаву и коња, да

дижете војску с границе и да нас оставите на миру; ако ли нам огњиште не очистите, као да нијесмо ни додили ни говорили ништа.“

На то се распали беглербег, пак стане бручити

протопопа на грдни начин: „Што је мени до

коња лажицара, али султану да га ти и твој друг

припознате силног и моћног? Хајте с крај мене да

не превјерим, јер сте ми као ступац крви. Ја ћу наћи

лажицара и казат вам гдје страх лежи, каква му је

мати. Сва се ова сила овђе укопала, трострука ће

доћи у походе тој лажици што сте окрунили. Што

ја хоћу то хоће султан, што султан хоће то хоће Бог, који је предао падиши рају на аманет као осталу стоку.“ Иждене их сва три, пак их паша Шуваљија

угости хљебом и месом, а по ручку отпрати до прве

страже црногорске.

45

Ту исту вечер, у прве кокоте, удари Бајо Гавриловић самотридести у тијесан кланац на турски карван, и

отме дванаест бремена фишека у тестама. Посијече, преко тога, деветнаест глава пратње, пак се весело поврати на Чево у прозорицу.

У које дијељаху прах по војсци дође војводи

Милићу улак с Цетиња и каза да је удрио гром и упалио

једанак џебану турску и млетачку, на Виру прву, а у

пољу будванскоме другу. Кажу људи да се то збило

исти дан кад су Млечићи ваљали ћускијама олтар

Светога Марка под Махинама и углове кнежевскијех

кућа у трема опћинама.

Овај догађај обесели и похрабри војску, јер рекоше

међу собом војсковође: „Ево згоде! Ражљутио се на

њих Бог кад почеше ваљати свете трпезе.“ Ударе

сложно на сва три табора. На Виру Махмут-паша, пошто опали село Годиње а оста без праха, ноћу превезе војску на отоке Врањину и Лесендро, пак

сјутрадан пут Скадра. Ко се не мога у чуњева укрцати, или се у језеру утопи, или погине. Паша босански, кад чу за погибију на Велестову, диже логор ноћу пак умаче без боја. Највише је поклаће било око

Озринића и Пјешиваца што су Турци попалили у

први мах. Црногорци раздвоје војску сераскијерову

на троје, да једна другој не помаже. Један дио погине

до трага, а други пријеђе ријеку без оружја, пошто

му се половина удави, најпотоњи без боја омакне

пут Спужа. Колико је изгинуло свега Тучина, није се

46

никад право дознало, но су људи бројили до петнаест хиљада с утопцима. Црногораца је остало мртвијех

свега боја пет стотина, али су љуто пострадали прво

од паљевине, а друго што се те године није пожњело

ни зрна жита.

И Млечићи дигну војску, задовољни да је Турска

пропала на Црној Гори, а Шћепан очистио с њезина

земљишта.

Ово се све случило од прољећа до листопада

године 1768, то јест откад је Шћепан из Махина

предигао у Црну Гору.

IV

СМРТ ШЋЕПАНОВА

При крају годишта 1768, султан Мустафа III по

наговору Вержења, францускога посланика, објави

рат Русији. Почетком нове године опреми двор руски

кнеза Ђорђа Долгорука у Италију, да би како отуд

подигао Србе и Грке на Турчина. Долгорук се бавио

у Италији готово три мјесеца под именом трговца

Баришникова (јер господа често именом мијењају), док се деси у Напуљ с кнезом Војновићем из Новога.

Овај, као знатни човјек, напути га да пође у Црну Гору, туда се упозна с народом, и својом главом да завади Србе с Турцима. „Кад пукне пушка црногорска“, рече

47

Војновићу „био здраво, неће из Арбаније, Босне и Херцеговине ни чељаде ни коњче султану на помоћ, а сусједни везири и паше једва чекају да се тијем оговоре“. Тако се укрцају на један брод трговачки, њих двојица и пратње тридесет друга, пак доплове под Спич једанаестог августа 1769. Спич је мјестанце

врх мора, међу Будвом и Баром, са запади прво село

турске Арбаније. Ту добре луке нема до жапља што

га зову Чањ, пусто жало без жива духа. Путници се

без страха искрцају на сухо, пак усред подне преко

Созине допру у Бољевиће у дно Црмнице, и ту преноће

код владике Арсеније Пламенца. Сјутрадан дођу на

Цетиње уз велику пратњу, и за три дана окупе главаре

црногорске од све седам нахија. На скупштини

Војновић прочита грамату царице Јекатерине, која

позива народе грчке и српске да војште на Турчина

за крст часни и лијепу слободу, обећавајући златна

брда и долине ако надјачају.

Тодосије Мрковић, опорне нарави, зачне први

говорити: „Ово је, честити кнеже, трећи пут да

нас Мошкови подбадају на рат противу Турака, а

вазда се без нас умирише. Ми смо љетос изгинули

главама и имућем; јошт нам гњију у ранама најбољи

јунаци, а многи осакатили; нећемо се за десет

година окријепити и доћи на прву мјеру. Пошто

навучемо на себе јаничаре и Малисоре, ви ћете

се, кнеже, умирити без нас, а ми ћемо до краја

изгинути. Немамо узданице ни у Срба ни у Грка, ни

48

у Бугара, све је то живо умрло и на своју прошлост заборавило. Још нека нас Турци пособе, као што

и хоће, биће тијесније и вама и Млечићима.“ Још

би старац подуже говорио, но му главари прекину

бесједу: „Срамота је, оче игумане, корити нашу браћу

Мошкове. Ми смо навикли злопатници, ми ћемо

помоћи хришћанској царици што најбоље узмогнемо, само да нам дође праха и олова.“ Тад им Долгорук да 500 дуката, а пошаље 600 момака с мазгама да

пренесу из Спича џебану, коју је довезао бродом у

Чањ. Тако се скупштина обрадује и закључи да се

на све стране започну задјевице противу некрста.

Прије нег се разиђе скупштина, загусте пушке

уз поље као да је свадба. Хрпа се народа тамо нагне

да види што би, кад ли Шћепан језди коња, а за њим

иду око триста Дупиљана и грађана пут Цетиња. Тек

се приближи Шћепан манастиру почне и скупштина

просипати ватру из пушака, а из гласа викати: „Ево

цара из Црмнице, благо нам јутрос и довијека.“

Долгорук се снеби и смути, но га Војновић и

Тодосије охрабре. Кад Шћепан изађе пред Долгорука, овај га упита чему се назива царем и вара народ.

Шћепан није знао обезочити, но се препане и рече, да он није никада рекао да је цар, но Мали Шћепан.

„Ја нијесам могао свијету затворити убрусом уста да

ме не крсти како сам хоће.“

На покренута зеца свако пашче штекће. Неки

Црногорци који су мрзили на Шћепана што их је

49

глабљао и корио, почну викати из гласа да је заслужио умријети. Пријатељи су се побојали прискочити

Шћепану у помоћ од страха Долгорукова, пак и да

се народ не искоље међу собом. Долгорук нареди да

Шћепана обезоружају, пак га баци у поузану клијет

врх своје собе, а клијет затвори кључем.

Ту исту вече скупе се на посијело главари, скамењени и јетки. „Камо ве главари“, викне прото Абрамовић, „та Мошковит оцрни нам образ. Какви је

гођ Шћепан, ми га једном зацарисмо и дадосмо му

тврду вјеру. Од њега се народ бојаше, а он цареваше

јевтино. Ако погине Шћепан и ми ћемо уза њ који смо

судили и господовали. Но отворимо очи и видајмо

се док је радније“. А Лазо Богдановић: „Виђесте ли

како га тури онај Мошковит врх себе у тамницу? Ја

нијесам никад чуо да се сужњи затворају врх себе, но

пода се. Да он није цар, не би га генерал припео да

врх њега стоји. Али ко је виши он је свуда виши, било

и у тамници. Донесе га неко чудо да га међу нама

улови, да превјеримо и да се обручимо. Но хајде да

га вадимо из оне клијети, ако ћемо и силимице.“ И

дигну се да иду, но поп Андрија Ђурашковић, меке

нарави, скроти их. „Не лудујмо, но се разаберимо.

Одвојмо се ми пет-шест стараца, пак пођимо код

Долгорука и помолимо га да ни дарује Шћепана; пак ако нам га не пусти, можемо опако кад драго.“

На ту попову пристану сви, пак од њих се одвоје

осмина, пођу код Долгорука, сниме капе, а проговори

50

Ђурашковић слаткијем гласом: „Дошли смо, свијетли кнеже, да те лијепо помолимо од стране народа, да

нам пустиш Шћепана. Ти нас завади Турцима пак

ћеш брзо, ако бог да, у Русију, а ми остадосмо сиротни и бесудни. Ко је год тај Шћепан, он је нам добар и

нуждан, ми без њега не можемо стезати народ, ни

боја бити с Турцима. Ако си га наумио расцарити

или одвести са собом, носи и ово праха што си донио, да се не огријешиш, јер ћемо се ми ш њим поклати једно другога. Владика је стар и немоћан, а нам се

хоће гвоздена рука да управља народом, који живи

на кремену од пушке. Да није било страха и уредбе

Шћепанове, данас би хоџа викао с овога манастира.

Он умири племена а потакну јуначко поштење. Са

Шћепаном све што обећасмо испунићемо, а без њега

ништа!“

Долгорук се нађе на муци, као сва она господа

што нијесу обични чути слободну и искрену ријеч, но

лажи и претварања. Пошто се договори с Војновићем, отпусти Шћепана, дарова му официрско одијело, капу и мач, пак га остави као господара црногорскога

да га свако слуша и да му је покоран. „Ја га свакако

шћах пустити“, рече Долгорук смијући се, „јер сам

познао да је разборит и приљежан, али сам га хтио

кушати и ш њим се боље упознати.“

Весели Црногорци гдје им Долгорук потврди

господара, а пуни праха и олова, ударе на сусједне

Турке и донесу на Цетиње многе главе посјечене.

51

Тако виђе Долгорук својим очима гдје се начеше задјевице и крвљења, пак кад дође зима на врат, посла Војновића у Боку да добави брод да иде у Грчку и тамо да се прекрца на ђемију Орлова. Једно

вече мраком сађе Долгорук с пратњом у Грбаљ. Ту

се укрца у Јаз под Мрчевијем Пољем на брод Лазара

Јанковића Новљанина са свом пратњом и поведе са

собом патријару Бркића, кнеза Војновића и Марка

Тановића, а Вуко Марковић обезуми и не шће селити.

Допрати ту господу Шћепан су сто Црногораца, пак кад се брод од краја отисне а спусти једра, врате се преко Стањевића у Црну Гору. Кад били у свињишкој

гори, помоли Вуко Марков Марковић Шћепана да

га пусти поћи до Лапчића да види својтину. Злом

срећом нагази Вуко на пандуре дуждеве, који га

баце под огањ и одведу мртва у Будву. Кажу да су га

просочили Бубићу за мито исти му сељани.

Вративши се Шћепан на Цетиње постави суд од

дванаест људи прибранијех, који исти дан осуде на

смрт Шуја Радановића Доњокрајца, убицу свог брата.

Кад се народ ујарми и стегну, и данас се повиједа да је Шћепан просуо неколико дуката по путу његушкоме, и да су овако стојали пусти без прекида три недјеље дана, да их нико не таче.

Новцем што је Долгорук оставио на Цетињу почне

Шћепан градити пут с Ријеке у Црмницу. Прискочи му

зли час, пође да види рашта се утјешила једна мина

што су минаџије укопали у станцу камену; кад се при

52

макне, мина упали и љуто га обрани по животу, да је боловао годину дана у манастиру брчеоскоме, и, како кажу, оћорио у једно око а охромио у једну ногу.

Замјерили се године 1771. Дубровчани у Грчкој

војводи русинскоме Орлову, који је зато пријетио у

Италији дубровачкијем људима да ће им оборити

град. Кад чују господа дубровачка, домисле се

опријатељити са Шћепаном да их с Орловом мири, пак му пошаљу на дар посластица, вина, ракије, воска, свите, богато одијело, оружје и једну позлаћену носиљку. Шћепан прими у Брчели дарове и обећа

Дубровчанима да ће смекшати Орлова, но у исто

вријеме пише госпоштини да му поврати благо и

закладе што је оставио у Дубровнику на сахрани

Ђурађ Бранковић Смедеревац године 1440. кад га и

ту Мурат гоњаше. Господа пошљу оружје Ђурђево и

све што се при њима налазило, осим старинскијех

писама и отпишу Шћепану да код њих није ништа

изостало Ђурђева.

Иза тога Дубровчани даду двјема војводама

црногорскијема и староме игуману Тодосију пролазак, и превезу их бродом на ђемију Орлова у Грчку. Сва би три Турци посјекли да их нијесу Дубровчани

провели својим људима преко Херцеговине, а не би

ни од Млечића смјели до Орлова доћи, да им нијесу

Дубровчани били пратиоци и бранитељи.

Нешто с тога узрока, а нешто зато што су Мошкови

надјахали Турке и сав Крим примили, Орлов се на

53

Дубровчане омечи, и тако се она три Црногорца здраво поврате с даровима кући.

Као што је игуман Тодосија напријед погодио, Русија се помири са Турчином без Црне Горе, нити се уврсти у уговору мира кајинарђинскога, склопљена

10 јунија 1774, ниједна ријеч о Црној Гори. Зато

султан нареди Румели-вализу да опет војшти на

лажицара, који је сметнуо да крајине и окрајци не

шаљу на Крим војску.

Кад се године 1771. ранио Шћепан, прибави

он код себе једнога Грка да га служи и двори: он га

је видао и привијао му ране, кухао и прао, бријао

и шишао, и сваки други измет чинио године три

без прекида. Он му се тако умили и удвори да га је

Шћепан љубио и вјеровао преко икаква Црногорца.

Звали га људи Станко Паљикарда, али Бог зна је ли

му ово било право име, или су му га надјели или се

тако сам прозвао.

Једно јутро нагнали се сами они два у ћелију

манастирску. Шћепан рече Станку да га обрије.

Или је Станко на то одавна мислио, или му је онда

на ум пало, или, како народ повиједа, подмити га

Махмут-паша скадарски, тек догна бритву до гркљана

Шћепанова да га подбрије, задубе гвожђем, прекине

му лијетњак и догна тилут до вратнијех жила. Покупи

по кући оружје и што је било најбољега, пак изјаше

коња Шћепанова и побјегне у Скадар. Тамо га паша

обдари и дочека с великом славом.

54

Шћепан Мали, и по свједоџби дуждевијех људи, и по писмима Долгоруковијема, и по казивању врсника

му, био је човјек здравог разума, умјерене речитости, врле разборитости и доброга срца. Говорио је јасно и отресно. Највише се старао да мири народ, да

претијеца зла и да искоријени освету. Био је штедљив, а не тврдица, ни пусторук, ни лаком. Живио је о малом у манастиру као калуђер, и његове су осуде

биле праведне и беспристране. Да се није рањивао

и да је био бољега здравља, чисто био би Црну Гору

уредио и зар обновио стару кнежевску власт.

Ко је био и откуд је био, није се никад право

знало, али, по казивању Махина, најприличније је

да је био лијечник из хрватске границе презименом

Рајичевић.

У пет година његовога господарства доста је муке

и губитка пропатила Црна Гора и Приморје од Турака

и Млечића. Али правога напретка без муке нема!

55

ПРОДАЈА ПАТРИЈАРЕ БРКИЋА

Приповијест за времена

Малога Шћепана

Прођоше зимус са сами римски Бадњи дан сто

година равно, откад је неки Лука Стојанов носио с

Браића у Будву бадњак и бадњачу у поклон Марку

Бубићу, племићу и властелину, пак с бременом опочину

под Хођом и сио да се ту малашно одмори. Бијаше доба

ручање, а снијег попршаваше по височијим брдима да

натегне сјевер против југа. Пролазио том раскрсницом

неки Црногорац, наиме Грујо Милошев Грађанин

који; упознавши побратима свога, приступи к Луки и

ту се загрле, изљубе и за јуначко здравље припитају, пак и Грујо сједне до Луке на почивало и упита га смијући се: „А гдје ћеш, побратиме, с бадњаком уз

часни пост?“ – Рече Лука: „Данас је латинима Бадњи

дан, пак ево носим куму бадњак по старому обичају.“

А Грујо додаде: „А који ти је то добросретњи кум, зар

и латини ложе бадњаке?“ Поврне Лука: „Бубића кућа

бивала је старином наше вјере, док је наша рука

господарила, као што су листом бивали и Медини и

Зановићи из Паштровића; Враћени, Бескуће и Болице

Которани, сви придворице и повласници Душанови, пак се они сви редом по предаји бана зетскога упишу у некакву млетачку златну књигу коју господа затварају

57

под девет кључева; и тако постану своме народу најхуђи душмани, као вјештица што подави унучад

и пасторчад тек се тому лику обећа; забораве насој и

порекло, од свог се јата личе и стиде, мрзе му језик, старину и обичаје; само што јошт шарају јаја, славе крсно име и налагају бадњаке, или да нас боље варају

или што им није мило с Богом ратовати. Ми сиромаси

носимо им колаче да нам не пакосте, јер ми један ђед

вељаше: „Синко, ужди свецу једну свијећу, а ђаволу

двије.“ Та ме је кућа копала од Косова, пак да јој се

удвори, поведе ме дјед још дјететом у Бубића да ме

шиша, и тако се тобож окуми да се биједе прођемо.

Јошт се помињем, као кроз сан, каква рпа људетине

ту бијаше. Био као овца, голобрк, а пале му чупине

низ рамена; пуштио куљу, а прси му посуте жутијем

прашком што посипље кад духан смрчка у ноздри.

Сједијаше на једном столу, утонут као у јаслима, а

омотан у једној риђој косматој вучетини. Капу набио

до обрва и с њом клопава уха до пo њих покрио, а о

нос објесио округле наочаре. И сад ми се чини да ме

прати воња с оне тјелесине мртве и лијене.“

На то Грујо уздишући: „Јаох, витешке невоље!

Тако ти је, побро, по Херцеговини и Арбанији, у сву

госпоштину српску удари гром из ведра неба, сви

редом превјерише. Ченгићи, Љубовићи, Вуковићи и

многи други посташе аге и падишине спахије, тер

су нареду хуђи но Турци дошљаци. Кад Бајо (Балша) Зећанин пропаде, а градови бановине Скадар, Драч, 58

Улцињ, Будва потпану Млечићу, Дубровчани, ови ваздашњи српски пријетељи, превезу из Пуље под

туђим именом крадомице Стевана Црнојевића, сестрића Бајова (Балшина) а зета бана Скендербега, искрцају га ноћно под Паштровиће у Радановића, пак Стеван својим јунаштвом учува горње зетске градове Спуж, Жабљак и Колашин од честих турских

навала. Остану му два сина, Урош којега Турци

посијеку на Ђемовскому пољу, крвавој пољани, на мејдан за слободу; и Иван, који залуду роди два сина, Станишу од Марије а Ђура од Латинке.

Станиша превјери и оде у Турке, пак му худа унучад, Махмут и Ибраим, сједну земаном на скадарски пашалук, и буду најгори српски мучитељи, да их

анатема. Ђуро се ожени владиком млетачком, предигне у тазбину или са страха турскога, или с наговора женина, или с обоје; запушти земљу

сиротну без домаћина владици цетинскому; и да

не би Данила Његуша, један ти бог, а једна божја

вјера, данас би хоџа на Цетињу гугућа, а и од вас

примораца не знам шта би било. Но се ми, богу

хвала, потоцима крви ослободисмо, а наша браћа

у сусједству стењу под турском тељигом, пак – ево

чуда – исти им стежу узду и пута. Но сваки други

зулум да је прост при томе што им носите уз пост

бадњак. То ти, побратиме, моја нарав горопадна не

би никако сносити могла, но бих се волио одједном

турчити или латинити.“

59

Луки није сладило да се о том разговор дуљи, пак окрене и упита Груја којим је послом слазио у приморје.

„Ја сам ходио“, рече Грујо, „да купим посластица и

ракије лозове патријари васеленскоме, што ми је

у кући засио ево петнаест дана. Сад је у нас, чоче, засјела рпа господе: цар, књаз, два патрике, пећки и цариградски; ово би много било једној краљевини.“

„А да ну, бога ти, Грујо“, поврне Лука упртијем

очима, „причај ми шта је тамо горе у вас нова?“

„У нас богу хвала, како ти кажем, добра доста.

Зацарисмо Шћепана, угостисмо Долгорука; пренесосмо

пећку столицу. Сад у нас господе као малога боба; но су ти, брате, празноруци, а и да имају коју пару, седам је пута преко прста преврну док је спуште.

Дошао ми је патрика у госте за грехоту, јер кућа

нема за њ пиће. Биће ми лакше на омрсак, научићу

га зељу и сланини. Човјек пао годинама, изнемогао, што од старости, што трпећи зулум паше Карамана; по сву ноћ богу се моли, а обдан окупи око себе ону шаку невољних гронутијех стараца из села, пак им

тумачи ријеч божју и кажује како ће коме бити на

тому свијету. Не би му драго живјети на Цетињу, јер

је тамо граје доста, као поправ гдје пада земља да се

суди, а и студен је нешто јача него у Црмници, пак

ми паде једно вече изубаха на праг кутњи, омили

му село, вода и зрак, тер ми умоли оца да код нас

презими и благослов остави, и рече да ће о прољећу

дићи у Русију.“

60

„Благо теби и твом дому!“, одврати Лука. „Гдје полазе такви гости, ту све напредује као трава о

Ђурђеву дне. Да ми можеш, побратиме, какогођ

преручити једну његову омјеру, дао би ти за њу

најбоље двизе из тора, јер ми једно дијете, не било

примијењено, пада с горе, пак сам му отвара рожденик

на пророка, и каза ми да добавим мјеру васеленскога

патријара с главе до пете, пак да с њом опашем

боника у пријекрст на плећи низ обоје рамена, а да

краје вежем живијем узлом преко паса врх бокова, и да ће му, чуј, то дићи цкврн као руком.“

„Хоћу“, поврне Грујо, „аманат ми, или молбом, или крадом, ако ћу три подвезе надовезати.“ Ту се растану, Грујо навише, а Лука наниже.

У само подне приспије Лука Бубићу на врата, слими с рамена бадњак и приклони га уз кутњи праг; уљезе у одају и стане наздрављати: „Добро

јутро у кума Марка, на добро му Божић и Бадњи

дан, славио га он и пород му док трајало свијета и

вијека. Бог дао да овдје вазда долазе људи и налазе

људи, и да викају помози Бог и да помаже.“ Приступи

домаћица са момицом и прими бадњачу, велику

пријесну шеничну погачу. Ту му принесу обилату

чашу ракије и приганица, пак пошто је испије, уђе

у собу гдје је Марко сједио и из дуга чибука пушио

духан. Приступи, целива му руку, пак се за врата

уклони док му рече Марко да сједне спрам њега.

Пошто су се поразговорили о свачем помало, о злој

61

години, о јакој студени, о кашљу и недаћи, с једне на другу, припита Марко бајећи, као кроза зубе: „Што је

чути, куме, из сусједства, јесу ли збиља Црногорци

зацарили онога скитача и лажицу?“ Поврне Лука на

по гласа: „Чуо сам да су, но неко каже на један начин

а неко на други, како је кому милије, а ја додуше

нијесам брижљив да знам, па и не питам, но чујем

нехотице гдје се људи разговарају који те горње

пазаре обилазе. Доста ме глава боли од домаћега

посла, пак ми, мајде, и не треба мождани препуњати

беспослицама.“

На то Бубић шмркајућ духан: „Но ћеш бити

чуо и да ти је негдје у сусједство дошао васеленски

патријара?“

„Чух право“, поврне Лука пљускајући, „да је у

Грађане дошла нека светиња из далекијех земаља, прогнана од Турака, но се свашто говори и по пуку сије, па ко ће да разабере истину у толико пљеве

ријечи?“

У томе Бубић извуче из једне шкрабијице једно

писмо да из њега учи: „Знади, куме, да ми је синоћ

дошао улак право из Млетака, и донио ово писмо

од мога причаснога побратима, дужда млетачкога, пак чуј како пјева: „Уздани на граници, слуго и побратиме мој! Дошао ми је глас из Котора јошт о

поклада божићњијех да је од турског зулума прибјегао

у Црну Гору свети васеленски патријара; хвала му и

слава, он је на земљи пети тога реда; пак би ради да

62

се међу нама стани, јер ни се обрнула зла, е да ни како његове молитве стару срећу поврате. Принудите

га да амо дође у простране дворе, да живи царски, а

нека се не боји што смо тобож ми друге руке, у нас

је оваца од сваке вјере, па би ради и православному

стаду наћи пастира, да нам ко не одвоји или пошиша

коју овцу. Но ако би му бранили Црногорци доћи код

нас, а ти потроши за њ и до петсто дуката само га

добави, и чекајући скори одговор и угодни, остајем

ти побратимом док нас мотика раздвоји.“

„Чу ли ти, куме“, дода Бубић, „како то писмо

поје? Ево ти срећа, ако је узумје шчепати. Прво ћеш

учинити добра своме народу ако патријара засједне

у Млетке, гдје ће за вас молити се Богу и дужду.

Друго ћеш добро учинити да избавиш тога старца

од зулума турскога и црногорске сиромаштине.

Треће ћеш добро учинити самоме себи, митом се

обогатити да ми већ не тежаш да ти зајмљем. Да ти

право кажем, куме, да ми није мило да се та ваша

светиња пренесе у Латине, јер ћете се ви посилити

и уши подићи од више добра, па који ће вас ђаво

поднијети, а и сад сте несносни; но ми не може бити

да не повољним побратиму дужду, а да он зна што

ја знам, прошао би се те светиње, која ће му за вас

јутром и вечером досађивати.“

Лука поче да бркове суче, пак пошто је неколико

пута врхове брчне прео, нађе пређи крај и рече:

„Кад није то, куме, теби драго, ја нећу ни улагати, 63

јер си мити милији но дужде и патрика, који не знаду ни да сам жив. Ти си ми Бог под Богом, ја о

теби висим, а нећу дужда видјети очима да живим

триста љета.“

Кад Бубић спази да се превари, стаде измицати:

„Ти ме, куме, нијеси добро разумио. Ја сам рекао да

је вама ту више добра него заслужујете, пак ћете се

узнијети да вас нико неће моћ трпјети. Но ја не могу

чинити што је мене воља, ни што је мени милије, треба ми слушати старијега. Код нас господе никад се не наређује, но је молба и жеља највиша наредба

која се не пориче. Дужде мисли да све зна и да му

мојега свјета не треба. Он зна да ми то по ћуди није, пак ако не добавим брзо патрику, рећи ће да сам упоран или неваљао, тер ће ми смаћи власт што ја, бог зна, за мене и не жалим, јер би ми лакше било ово тешко бреме с врата једном дићи, но што би без

мене невољни народ којему сам ја и отац и мајка?

Вјеруј ми, тако ми сутрашњега рождества Христова, да ми није поради народа, јер видим да би без мене пропао, данас бих дужду отписао нека тражи другога

управитеља овој земљи.“

У то Лука пане му на кољена: „Не, куме, за

Светога Јована, но кад је теби мука, хајде да радимо

да добавимо патрику да се ти у господству уздржиш, јер би ми без тебе погинули као трава без сунца. Чух, а немој ми вјеровати, да је патрика одсио у Грађане код једног мог побратима, који ми је вјернији него

64

тај твој, јер се ми сиромаси из љубави братимимо да једно другоме буде у невољи, а не да се варамо

као господа. Ја ћу поћи да с њим језикујем, и надам

се да ћу тому послу доћи главе, само дај ми одмака, јер је нас снијег раздвојио, пак ћу ти донијети абер најдаље до нашега Божића. Но гледај ти, куме, да

господа млетачка не преваре и мене и тебе, да не

останемо грдни пред пуком а грешни пред Богом.

То је глава од закона, за њ много душица уздишу и

благослов чекају, па куђ бих ја да му се што рђаво

догоди? Ти љепше знаш кад спаваш него ја усред

подна, промисли добро, не огријеши себе и мене, јер, иако сам сиромах, мили су ми поштење и душа.“

Закључи Бубић слатким гласом: „Хајде тамо

у кухињу да што очебрснеш поснога, пак пут за

уши. Овој ствари није чекања. У твојим рукама

срећа народа, а о гријеху и лакрдијама немој мени

каживати, ми се познавамо, но кажи стрику Бошку.

Ето ти један дукат да се обујеш. Ово је мој новац, он

не иде у никакав есап.“

Пошто се Лука поштапи рибом и вином и пошто

обиђе у граду јошт двије-три кумовне и пријатељске

куће латинске, довати оружје и настави пут кући.

Бијаху покрили сјени поље, а студени вечерњи вихор

као лед стризаше по образу и ушима. Што је путом

мислио и у себи говорио и одговарао, ту није бивало

свједока да каже, пак повјесница мора да нагађа и

ствара; срећа да се је тому одавно навикла: „Учаше

65

ме дјед да су Млечићи лукавији неголи Турци, а он је ходио и полазио Млетке и Цариград и опуштавао

се на њихова ужа. Шта им хоће српски патријара?

Да нама добра учине?! Тако њима Бог! Но опет, кад

добро промислим, може бит да га неће удавит, пак

ће му свакако боље бити него код побратима Груја...

Пет стотина дуката! Да их човјек изреди, прекрили

би гувно. Купио бих мазгу; оградио мучни млин

на Мртвици под горњим водопадом; подигао кућу; проширио појату... пак бих и једно сребрно канђело приложио Светоме Николи да ме не покара. Ваља

дати Грују половину. Рекох много, половину! Обишћу

се трећином и ниже, пак могу више кад драго. Грујо

је лаком, истина, но гостопримство, вјера... па какви

гост, какво лице! Хоће нас попљувати народ. У нас

зна свако једно другоме што има, па кад станем

градити млине и куле, реће разлогом: „Ето благо

пећко и млетачко, скупо ли продаде онога старца!“

Пара не мучи него бучи, ко ће благо крити? Прођи се, ђаволе, од мене, вјечна ти мука! Лијепо ли могах без ове главобоље! Навући ћу клетву на дом, разгубаћу

пород, отровати муку, закаменити сјеме у одиви.

Но, ријеч из уста, а кам из рука! То сам могао прије

проесапити, а сад држ што си уватио, жњи што си

посијао.“ – Овако с једне на другу, приспије дома у

црни мрак, пак навразан и уморан заспа као заклан.

Кад сутра, пошље жену да рочи с Грујом станак

на Вишкодо на граници, јер ће ту неку трговину, 66

којој није одмака, уговорити. На Материце, двије недјеље пред Божић, састану се оба побратима на

уговореноме мјесту усред подна. Ту се поцеливају и

сједну уз сунчани припек. Каза Лука све што чу од

Бубића, али мудрије и шареније. „Ја се бојим“, рече

Грујо, „да је то пријевара и да ћемо утопити душу, а

нека што ми не би већ било закона у Црној Гори ни

живљења међу Србима“.

„И ја се пријеваре бојим“, рече Лука, „но кад

промислим да га неће давити, и да ће боље живљети

у дуждевим дворима него у Пећи и у Грађанима, рекох сам собом: ту нема гријеха ни јада. Ви ћете запатријарити Саву или Арсенију, зато ћемо лако, а

понеси сто цекина дома, што их нијеси никад јошт

све на рпи видио колико ни анђела“.

Стане Грујо да се по глави чеше су обје руке. „Да, да“, настави, „и ја мислим тако нешто, но ти знаш да ја то не могу сам израдити, а ту је нешто мало

пара, кад их подијелим жље ће мени остати. Знаш

ти добро наше људе, да им подијелим пуну бачву

дуката а себи да не оставим ни ручку, рекли би –

кад је нама дао бачву, њему су остале барем двије.

Свако мјери на своме лакту! Кад губим душу а топим

срећу, кад газим гостопримство и вјеру, дајбуди ћу

понијети блага доста, или се барем нећу мрчити за

то ђавоље.“ Лука стаде да пљуцка, пак се послије

дугог мучања изу: „Да ти, побро, кажем сву истину, мени је кум обећао сто и педесет дуката пак мњах 67

да ме трећина иде као умолника, јер и ја примам дио грехоте.“ „И то је ништа“, рече Грујо, „него хајде опет к њему и реци му што ми неће доћи барем

готовине триста дуката, нећу на то главе обратити.

Ја ти давам тврду вјеру, по сто пута непреломну, да

ако се и распазаримо, неће за наше зборове нико

жив знати од моје стране. Али ти немој тако куму

каживати, да се не покаје, него му реци да ће се ствар просијати и објавити, и да ћеш ти главом платити, тако ћеш га навући да испразни оба џепа.“

А Лука њему: „У разлог се, побратиме, аманат ти!

Ми нијесмо, ја мним, кренули да издамо свеца, него

да му добра учинимо. Ја се не бих назвао Јудом за

све благо дуждево, зато ове паре што примамо нијесу

мито него надница за наш труд и путове, пак се мени

чини да је боље да не натежемо цијеном, да Латини

не помисле да смо збиља сумали пак превјерили.“ А

Грујо: „Не знам ја што ће да буде патрики у Млецима.

Нека га, ако ће, и за дужда узму, све ми једно, он је

мој, а ја га продајем за новце, пак ће ми се сваки

наругати кад чује да га дадох Латинима јевтино. Кад

се обручи што барем не узе блага доста, рећи ће с

пуним разлогом и бабе. Него хајде донеси новац, а

светац ево. И то што сам рекао ништа је, но не могу

да теби не угодим.“ Рече Лука: „Хоћу, но све се бојим

да кума не наљутим и да га на другога не наженем.“

„Ништа се за то не бој“, рече Грујо, „чуваћу ја патрику и стражарити му по данас да ме срамота не нађе“.

68

Ту се разиђу и уговоре састанак на Шћепандан у ручање доба дневи.

Кад се Грујо поврати кући, била је већ готова

ноћ. Вечера нешто зеља и два печена прцаћа, слана

као цацар. Пође да спава и збиља од прве заспи.

Кад је било на исход Влашића, снијева му се да иде

некуђ за крстима, и гдје се ту шљегло некаквога

пука у уским гаћама и широким капама. Иде

за њима стравично и брижно. Кад дођи на једну

воденицу гдје поп јеванђеље чита, кад ли није ту

попа него патријара, који стаде да га гледа и кори

што га продаде у Латине, и што поколеба со и хљеб, тер је у његовој кући ијо. „Ах, Јудо и Бранковићу, да си проклет и по сто пута анатемнисат, што ти то дјело хће!“ У то хиљаде очију обрате се на Груја, као на бијелу врану, а он моли Бога да га земља прождре, пак се кучи и увија да омали да га не

виде. У то се разбуди дрхћући, плачући и викајући: дохвати тикву из пањеге, јер црцаше од жеђе и прегиње и дави се пијући, а у тикви ни капи воде.

На тому страшному позору скочи жена: „А што си

се помамио, прекрвниче; што си Богу згријешио да

се помамиш пред Божић кад се свако весели! Кажуј, да те видам, гдје си данас ходио и шта си радио? Да нијеси на сугреб стао, или напао на мађију, или те

чије зле очи урекле, или се омрсио, или о злу чијему

вијећао? Кажуј да те лијечим, да се сутра с тобом

не уклиња пук.“ Али Грујо дрхће као прут, завезао

69

се језик, пресахло грло; шкрбоће зубима, бобоће срцем, стриже очима као тенац. А жена опет као

жена не дава му мира, но све: „Кажуј крво, што си

јуче радио, што закла себе и мене самоседму. Ако

ти је од божје, лако ћемо, ево нам светац у кући; ако ли је од вражије, исповиједај се чисто, пак ће ђаво у пако, а ти у свијест.“

Кад чу Грујо да му жена помену патрику, још

више почне да бијесни и јади, као махнити пас кад

угледа воду. То жена видје и рече сама собом: а да

је ово од ђавола; пак стаде лијепим начином око

мужа да га укроти. И мало-помало збиља остаде

као у неком дубоком мртвилу и слабини, пак поче

тражити попа да се исповиједа и покаје. „А што си

згријешио, ками ти мајци?“ А Грујо: „Главио сам да

продам патријара Латинима за благо, но се кајем и

очи вадим. Ако прије не сване и поп не дође, опет

ћу побијеснити и пукнути као цаклени суд. Но хајде, моја, по попа да ми се је прије исповиједати и ове муке проћи. И донеси ми виједро воде да угасим

жеђу, да не липшем као кријес о Петрову дне.“

Тек се поче прозирати, у раздвој нотњи, похити

жена у попа, куцне снажно на врата, а попадија, која се дигла да изгони говеда, дође да види ко је.

„Што си уранила, који су ти јади, Бистро?“

„Дебели“, рече Бистра, „помамио ми се муж, него

забога, нека дође поп да му чита молитву од сна, е

да би се како притајио, да нас не подави“.

70

„А знаш ли што му би, кукала?“

„Ништа, секо, тако ми рождества што се примиче!“

„А што га не припита на лијепе да ти каже на

вјеру?“

„Јесам, залуду, сву ноћ, но не зна шта лаје, пак

бртљи свашто као једна шарена прекоморна тица.“

„А што бртљи, кажи ми натајно?“

„А јади га црни знали, како су мене с њим; то

ти не би исказала до подна, то не би пас с маслом

полокао.“

„Бог с њим и анђео божји! Да зна чоек што му

је, могао би га и лијечити. Многи ли, да знаш, без

лијека гњију.“

„Казаће попу на духовну“, рече Бистра плачући,

„пак ће поп знати што му се хоће; зато се и попе да

знају; но хитај, пошљи га забога, а ја идем да ми се

ко у кућу не увуче, јер сам оставила врата растворена

у све ширине као да ми је свадба, а не зла срећа“.

„Да ну стани, жено божја“, поврне попадија, дохвативши јој руку у мишку. „Не може бити да ти се није у оној муци штогођ изрекао; него кажуј да

га видам.“

„Попадијо!“ пришапта Бистра, „ствар је дебела пак

не смијем, но ме пусти, кумим те небом и земљом, да идем бестрва“.

Промисли мало како је љубопитној попадији

звонила ова ријеч: ствар је дебела. За длаку се не

помами и она да прије зна: „Стани, останила се као

71

љути камен, кажи ми натајно што је то дебело урадио да препоручим попу, и да га свјетујем што се хоће

таквој болијести, јер поп мене за свашто пита.“

Изу се Бистра све одједном. Догна обије руке

под грло, пак се поче замицати: „Шапћа је, попадијо, неким да продају патријара у Латине, него забога немој то пронијети у пук, немој ме до краја заклати...“

Не даде јој попадија ни да сврши: „А с ким се

договарао, Кукала, је ли приморцима? је ли благо

примио? а колико? а како да га преда, мртва јали

жива, а гдје? а зашто? а кад? а зна ли то патријара?

а кому да га преда? има ли у селу ортака? гдје је

благо? А пас ода пса, анатема те било, што ископа

земљу и на нас остави клетву!“

Бистра се одма сјети да зло уради, пак да прекине

неугодне одговоре, побјеже као јелен; а попадија за

њом сустопице: „Стани, кажуј не трчи! Неће тамо

поп ђавоље стопе док ми све не искажеш редом.“

Пак кад видје да јој Бистра умаче и да је никако не

може достићи, поврати се кући и каза своме чобану, најпрвога што срете на стругу, пак пође да буди попа: „Дижи се, погинуо, као си и погинуо! Хитај

с петраиљом и с требником, ето се помамио Грујо

Милошев, наказа га Бог и Свети Јован, јер је хтио

самоседми Грађанин да прода Латинима патријару.

Ето је у селу поклич ко је витез! јер су дошли Латини

да прихвате трговину, а благо је дошло у чапрама

говеђијема јошт о поклада.“

72

Поп Њешко, човјек нарави кротке и свијести разборите, био је напао, као многи људи, на жену

лајаву и крвомутну; пакао живи на овоме свијету.

Рече јој да мучи и да не брбље. Док се он диже, облачи, прекрсти и попи купицу ракије, попадија обиде по села и каза, на вјеру, свакој другарици и познаници

трипут више него је од Бистре чула. Она зна све што

је и како је, али свакој препоручује да таји. Јошт

није сунца иза врха промолило, ни слану са земље

попило, а све је село знало догађај шире и дуље него

ли Бистра. Као кад се под мете, све што више метла

пред собом гони, све се смећа више купи и настожи.

Кад поп у Груја, кад ли су му око педесет жена

опсјеле кућу са свакоје стране да што чују и виде.

Досјети се поп да је то масло попадијино, раждене ону

чету ђаволица, уђе у кућу и приступи к постељи гдје

је Грујо у зноју и забуни кља. Поштрапи га водицом, покрије му петрахиљом главу, и очита врачевну молитву с пера на перо.

Поче Грујо да свој гријех откријева: „Ја сам се, попо, јуче обећао ђаволу. Преласти ме побратим Лука Богданов да изгубим душу и тијело. Не жалим себе, но жалим то јадно дјечице. Ако умрем, баците ме у јаму, или ми пустите трупље да га звјерад разнесу, нека ми се не зна гроба на овоме свијету. Откад су се људи крсту дали, није нико овако згријешио као што

сам ја. Али ти данас не могу да кажујем, јер се бојим

да не прећерам и побијесним, но ћу сутра, ако се

73

изаспим, све редом; а ти ме данас одријеши, ако мога, да се причестим док сам у свијести и наште срца...“

Попадија и Бистра слушале су иза перде, па кад

чуше да збиља неће да казује, повикаше из једнога

гласа: „Хоћеш, богме, јадан све сад редом каживати, али под камење. Гдје је благо што је дошло у говеђој чапри?“ Кад поп чу да оне двије језичнице слушају

исповијест, дохвати штап тер за њима у поточ док их

изагна из куће, затвори врата изнутра, пак се поврати

к Грују: „Нема проштења, Грујо, без исповијести и

кајања, него кажуј мени кад си већ жени. Што ћемо

одлагати и дуљити, што има бити јесенас нека буде

вечерас, јер Бог зна што носи дан и ноћ.“

Тад му Грујо каза редом све што је са Луком

говорио, и што му се сњело, и како је злу ноћ имао, и који га је трепет и страх обузео. „Да ти није у кући патријаре, ја би могао то сам одријешити кад није него смишљени гријех. Но кад је ту он, не смијем ја његову

власт присвајати. Него идем да га доведем да му се

исповиједаш, као сад мени; пани му под ноге и питај

проштење, ако је што чуо или клео, нека заборави и

откуне. То је добра душа што ни муси зло не мисли.“

Грујо се препаде: „Не, попе, забога, немој га

доводити да се не помамим кад га видим, него

хајде ти код њега, понеси му исповијест а донеси

проштење и благослов.“

Сједио патријара на горњем поду, под петром, у

двије собице предвојене пердом од јеловијех дасака, 74

као двије клијети у поређе. У то је доба јутрњу читао, пред иконом клањао, и зрна бројаница пребаца с прста на прст. Приступи поп и стане му отпојати

до свршетка, а по свршетку метаниса и целива му

десницу, пак сједну оба на разговор. Заче поп први да

говори: „Ја мним, свети патријаро, откад те Бог донио

међу ову сиротињу, да си проучио до јутрос и нашу

простоту и наше пороке. Присиљени од страха турског

бича да живимо у овој планини на кремену од пушке, гладни, голи, боси, најљепше врлине душевне, што су Србима природне, можемо зачас заборавити, али

нипошто изгубити. Простота и сиромаштво могу нас

наћерати на какво зло, но опет урођена ћуд јуначког

поштења не дава да га испунимо. Овако ти се збило

с домаћином Грујом. Ђаво, који ни оре ни копа, него

настоји да танће кршћанске душе, преласти га, пошто

се обу у аљине његова најузданијег побратима, да

тебе, божјега светитеља, прода Млечићу за новац. Но

тек дома дође, свијест гријеха не даде му мира, поче

да се од злог навјета стиди, каје, плаши, док удари

у махнити вјетар. Ја мним да ће преминути, јер је у

злој кожи, пак моли да му опростиш и покору даш, да га причестим и средим, ако не би од лијека, да се богом умири и да га сахраним у сјен црковни.“

Патријара се посмијехну, прихвати бројанице, пак

стаде причати: „Духовниче, то мени није ништа ново!

Ја сам знао кад сам столицу оставио да ћу наступити

на гори зулум тек се примакнем дуждевој граници

75

и чују Млечићи да сам јошт жив. Знади да сам ја пао челом на земљу у хрватскому приморју. Отац

ми је био свештеник и жупник, који ме рано дао на

науке. Остао сираком, од осамнаест љета, постригну

ме у Ходошкому манастиру и ту ме зађаконе, пак

посвете. Но међу братством није владало најбоље

споразумљење пак се ја одали да не гледам несклад

очима. Пох у Млетке гдје се примих дуждеве службе

да будем мрнарици православној духовник, док ме

треће године облажу злотвори да учим мрнаре како

су робови откад су царство изгубили, и да служе

туђину као некад Жидови Мисирце. Заточи ме суд у

манастиру Савини код Херцег Новога. Ту сам живио

друге три године постом и молитвом, док ме и ту

опташе уходе дуждеве и рекоше, Бог им опростио, да сам велики зликовац; подмитише лажне свједоке, као противу Христа, да радим разорити дом Божји.

Тер ти ја у беспуће, обиди Херцеговину и Босну и

дођи након године у Пећ да служим Грка који је ту

патријарио. Човјек охоли а лакоми да га Бог прости, он је на истини а ми на лажи, дотужи народу горе него паша. Скочи једно јутро народ, изаждени га, а мене постави мјесто њега. Мој труд даноноћни против Турака и Арнаута, који нам траг ископаше у

несретњој Старосрбији, навуче ми мржњу Караман-паше шумадинскога. Дохвате ме кавази једну ноћ у постељи и зајме у Анатол. Послије три мјесеца

путовања превезу и баце ме на Киприс, да живим

76

у једној пустој ћелији. Додија раја паши јутром и вечером да ме поврати, и збиља му се нешто ражали, тер ме позовне натраг. Ту ме неко од Арнаута, након године, облажи да народу причам како је дошао на

Цетиње цар мошковски, и да сам му послао у поклон

Брњаша, свог коња. И ту да не побјегох ноћно хћаше

ме чисто објесити паша.

Сад се, мој духовниче, ништа не чудим да ме

Млечићи траже и за мене благо сипљу. То мени није

ненадно и стога сам смислио, тек што вријеме отвори, селити у Русију, да ми је гдје ове кости пренијети и остале дневи своје старости мирно провести док ме

Бог милостиви к себи позовне. Злотвор људског рода

настоји око сваке душе православне; коју нађе слабу

ту и заплијени. Такви род не дава се одбити него

постом и молитвом. Ја Грују опрашћам из свега срца, и молим Бога да му и он опрости и да га исцијели.

Но и Грујо треба да опрости своме побратиму, јер

без тога неће ни он добити помиловање; ако будете

прашћали, простиће вам се. Већ је ту било доста

милости божје, кад се Грујо сјетио на вријеме свога

гријеха. Сад га причести и одријеши влашћу даноју

с више, а ја код њега нећу док се не разабере никад, нити ћу му то поменути, паче забораву предати.

Тако Бог милостиви опростио нам двојици грехове

наше!“

„Тако и ради намјесник Христов на земљи, и

лице му се пред људима свијетли и примјере ствара“, 77

рече поп Њешко патријари Василији, пак му пољуби руку и крст, тер оде.

„Грујо је чекао попа као озебао сунце. Кад чу да је

опроштен и благословљен, стаде плакати и крстити

се. Но кад му рече поп да му је наредио патријара да

и он опрости побратиму своме, скочи Грујо и посједе

као махнит: „Нећу, богме, никад ни довијека. Да ми је

сва три сина на муке метао и крв им попио, прије би

се с њим умирио.“ А у тому Бистра иза плетера: „Ако

опрости, ево му моје опредљаче нек је за пас веже, а ја ћу му оружје носити.“ А попадија: „А не пита га за благо? Гдје си дио мираз?“ – Опет поп за женама

док их из куће иждене и врата затвори. Поврати се к

Грују и упита га: „Да ну ми кажи право, или је више

дужан теби Лука, или ти патријари?“

„А Грујо: „Ја више патријари на свакому суду.“

А поп: „Дакле, кад је твој дуг одвојио и прашта

ти се, нећеш ли ти мањи?“

А Грујо: „У разлог се, попе нијесам ја патријара да

праштам, не мислим се ја посветити но осветити; ко се

не освети тај се не посвети. Ово је нашка пословица.“

А поп: „Ти си, Грујо, с пута сврнуо, није то тако.

Ми свештеници имамо срце и страсти исто као и ви, али треба да праштамо. Освета је наопака и проклета, ко њу прати душу губи, пород трује, колијевку губа.

Патријара теби опрости дуг од бремена, а ти нећеш од

сламке. Не заслужујеш да ти се опрости, а ни с тобом

да говорим. Липсујеш, а псујеш! Него збогом, идем

78

на бољи посао, но да овдје губим вријеме и душу.“

Грујо се препане и покаје: „Врати се, попе, тако

те моје муке не спопале! Кад сам већ кренуо да

течем душу, за коју сам до данас најмање мислио, опрашћам и тици у гори, риби у мору, и ђаволу у паклу, и побратиму Луки на Браићима. Је ли доста, чоче?“ Пак сам у себи: „Нако се не дигнем из ове постеље. А волио би његове крви на Велики петак...“

„Тако треба, мој синко“, рече поп, „да будеш

благословен и ти и твој пород. Идем по причешће, но се притаји и моли Богу док се вратим.“

Поп из куће, а Бистра у кућу. У тому Грујо покрије

главу убрусом и стане да спава, а Бистра врх њега да

му не да док не каже гдје је благо и је ли побратима

опростио. „Бјежи од мене, сотоно, да те Бог убије, пушти ме да заспим, јер ћу се причестити.“ А Бистра: „Ништа ти то не ваља, колико ни жуђелу крст, док не

кажеш гдје је благо и кад ћеш се осветити.“ У тому

поп пред кућу, а Бистра ишчезне да је поп не види.

Колико је ово трајало што сам написао, проспе се

глас по цијеломе селу да је Грујо продао патријару у

Латине за благо. Већ знају и за колико, и колико му је ортака, и како му је на сан дошао Златоуст и научио

га да се покаје, а жена му исту ноћ избила змију

крилатицу, а јаје излегло рогата миша, а запојала

кокошка као кокот, а овци му изникао реп као коњу.

Скупи се пред ноћ село на збор да суди Груја.

„Ево, браћо“, заче старешина сеоски, „паде на нас чудо 79

и грдило мимо људе! Дође међу нама хришћанска светиња, а ми је продасмо за паре. Је ли ко икад чуо

да су Турци продали калифа или муфтију! У нас се

излеже нови Јуда Искариот да отрује сој и земљу. Него

хајте да га спржимо у лучевој бачви, да под муке

кажује дружину, а његов ћемо прах овити на четири

вјетра да му се не зна стрви. Нећемо га помињати

ни жива ни мртва, као да се није ни рађао. Рећи

ћемо попу да га не пише међу мрцима у читуљу, ни да прима за душу му пуње ни проскуре.“ А сви из гласа: „Амин!“

Један хромац ћосави и шугави, који је сједио

одвојено, рече: „Немојмо, људи, тако пренаглити, него

се разаберимо. Ја сам сад скрај Груја, он ми је све

потанко казао. Обећа Луки Богданову, да га анаћема, да ће продати госта за паре, но паре не прими. Бисмо ли, људи, какав пут нашли да те новце примимо а

да дамо Луки рог за свијећу. Тако бисмо образ пред

свијетом сачували. Рећи ће свијет: „Преварише

Грађани дужда, понесоше мито, а патријару уставише.“

Ако ми, напротив, изгубимо Груја, једна муха мање, а рећи ће свијет: „Удавише га да не кажује ортаке, а сви су у тому колу једнако; не би могао Грујо то сам

урадити без села, пак га спалише да се о њему обије.“

Ако удавимо Груја, остаде Лука чист да га нема ко

уочити: тако је било. Остају Луки паре, а нама брука!

Него хајте прије нег се ствар просије, пошљимо по

Луку, нека дође прекосутра на Вишкодо да прихвати

80

ону трговину, и нека донесе собом триста дуката, мање ни једнога; и ако не дође прекосутра до подна, нека

већ и не долази, то се распазари. А ви обуците мене

у калуђерску мантију и ставите ми камилавку на

главу. На мој зли пут немам ни браде ни бркова, но

ми их исплетите од кучина и нажута конопља, пак

ме ставите уз онај храпави кам у присој на Вишкову

долу, а вас неколико оружанијех момака запаните за

кам. Два нека пођу на сусрет Луки, нека преброје и

приме паре, и нека реку Луки: „Ето ви патријара сједи

уз онај кам, приступите двојица без оружја, као да

сте чобани, да му руку љубите.“ А кад се примакну, онда нека они иза камена скоче и нека их баце под тољаге, да упамте кад су куповали и препродавали

патријару пећкога.“

Повикају сви из гласа да је та најбоља; него

рекну: „А шта ћемо с парама?“ А хромац: „Ако дођу

паре, ми ћемо их дати патријари, оне су његове; но

ми приправљамо ражањ, а тице су у планини.“

Старешина сеоски хтио би да се тијем новцем

огради проклети ступац, да служи људима за калиш, него би опет хтио и то да он буде грађи гога. У тому дође однекле Бистра и стаде викати да хоће да узме

дио од пара. Имаше се заклати око диобе, а новци

још у Бубића, но набога дође поп, тер их распушти

и утишма.

Сутра ујутро ето их опет на скупу. Вежу и утврде

како јуче рече хромац, и пошљу улака на Браића

81

у Луке да глави трговину, пошто му препоруче сто пута да се што не излаје и не изује.

Подрани улак и свану му на Ђурђево ждријело.

Кад у поље, ето Лука, развио овце по ливади. Добро

јутро! Добро му срећа! „Ја сам“, рече „улак с Грађана, него се примакни, имам поруку на тебе“. Кад Лука код улака, поцеливају се и сједну. „Послао ме у тебе

Грујо Милошев“, настави пљуцкајући улак, „он те

поздравио и рекао да му се прекосутра свакако

надаш на Вишковоме долу, гдје ће ти преручити

ону трговину и да донесеш сваку пару. Чекаће те до

подна, а од подна, ако не дођеш, распазаристе се.

И то ми додаде да не водиш множину, до три друга

највише. Трговина је лака, зајмиће је двојица на

Браиће да не почину.“

Поче Лука да пита: „Што би Грујо да преглави

и принагли. Ми смо други дан уговорили а не

прекосутра, што је то?“

„Не знам“, одговори улак, „ваистину, нити ме

питај за ту ствар, јер ти ништа не умијем казати

више него сам ти казао, и збогом“.

„Да ну стани, чоче, да ручамо, да се љепше

разумијемо и поразговарамо. Ја сам се сад забунио!

Барем да ми даде три дана одмака.“

„Нећу, бора ми“, рече улак, „није мени дангубити, ја сам умолник; оставио свој рад за туђе после, имам брашеницу у торби, пак ћу сјести да једем гдје најприје огладним. Но збогом.“ Даде ногама мах без обзира.

82

„Што је ово“, рече Лука у себи, „да ми није побратим, рекао бих да ми је пријевара. Може лако

бити да ће патријара о Божићу на Цетиње, пак хоће

Грујо да уграби. Паре сам примио, ето их у заклету

од скриње у кожному тобоцу. Синоћ сам их седам

пута бројио, а четири се забројио, док дôх на есап.

Ситно, пак хмили под прсте и плуза се. Прије би

избројио петсто оваца по ливади, него ситну пару.

Талијер ћесарев, то ти је пара, сваки као кричка. Но

збиља много је Грују да понесе три дијела од пет.

Бога ми, и колико је до Бога нећу! Него знаш што

ћу, спуштаваћу му као кроз цунет, ако не хћене, а ја

ћу враном.“

Кад дође урочени дан, диже се Лука прије сванућа, наложи огањ, буди синове, пак њих два и он трећи на Вишкодо. Допри граници и таман сједни, а ево

Грујов брат и рођак по мајци. „Гдје ви је Грујо?“ рече Лука. Одговоре оба: „Бора ми се пренемогао јуче, удари га мазга у дроб кад је товарио; но је посла нас да ти преручимо свеца, а ти нама да пребројиш

триста дуката, као што сте језиковали.“

„А гдје је патријара?“, викне Лука.

„Да ну га виђи уз они храпавац, гдје се грије уз

сунчани припек. Но те поздравио Грујо по сто пута и

молио да приступите двојица без оружја као да сте

чобани да га целивате, пак га дохватите полако да

му од страха душа не испане. У њега нема до костију, као повјесмо пређе, неће ви бити чисто тежак, нити 83

ће много хљеба дужду трошити. Ако га страхом удавите, ми вам нећемо од тога гријеха дијела. Ми

додасмо здраво за готово.“

Лука извади тоболац. Све по десет и десет изреди

цекине на једној плочи. Види да нема рашта одбијати

који дукат, кад ту није Груја. Грађани узму новце пак

се уклоне, а Лука остави оружје пак са сином, такођер

безоружаним, пође к патријару. Тек да се примакне

и да му дохвати десну руку, скочи бусија иза камена

натегнутијем пушкама. Дохвате их оба међу се и

коцима јасеновијем добро и добро испребијају док

их на земљу оборе и оставе бијене, а Грађани пут за

уши. Лукин син што остаде код оружја мета утомах на

оне што бијаху благо потегли, но му зрно не доврже.

Једва пред вече дођу дома пребијени и нагрђени, пак сутрадан у Бубића да им види црне и крваве ударце. Лука научи да не тргује у свеце, а Бубић и

Млечић да Срби не продају ни издају госта.

КАЊОШ МАЦЕДОНОВИЋ

Прича паштровска из петнаестог вијека

Насред Приморја опћине паштровске има једна

мала лука, пусто жало, коју људи и дан-данашњи зову

Дробнијем пијеском. То је земаном бивало мјесто

гдје се народ купио на збор и на одлуке, кад је та

опћина слободно и неовисно управљала сама собом.

Четири суђе и дванаест властела, од сваког

племена по један човјек, слободно и на поређе

изабрани, сједили би под једном међом врх пијеска, а остали домаћини један до другога по пијеску, и ту вијећали и судили о најважнијема послима. Један

вјешти писарчић сваки би пут записао у једну велику

књигу што је збор закључио, или суђе осудиле.

Сваке године о Видову дне, у пучини љета, бирала

је скупштина отворито суђе и властелу; предавала

им законик, староставник, књигу и сребрни печат; а

они би се клели скупштини да ће неумитно судити, а законе и одлуке зборске вршити.

Кад их гладне године 1423. почетком травња

премами и превари поморски војевода Бембо да

се својевољно метну под закриље крилатога лава

Светог Марка, да их тобож Турчин не опржи, уговоре

писмено на Дробному пијеску да ће им се оставити у

свој цјелини староставник, и да им се неће узимати

85

никакав порез ни данак новчани ни крвни. Не питај ме како је Венеција своју ријеч одржала, и како је

мало-помало крњила и постризала ове уговорене

слобоштине; то знаш сам, или се лако досјетити

можеш. Као момак, хитар а лукав, кад се облијеколи

и окојасти младој и невјештој цури, ова јадна попусти

мало данас, мало сутра, док му робињом постане, пак му већ не одриче ништа.

Један дан прољетни на главној скупштини коју

су сазвали суђе и властела на обичном мјесту од

правде, да подијели пресушено полуже, дође на

искуп у доцније и Кањош Мацедоновић човјек ниска

струка, али жив и ћеперан, да би се на игли вртио.

мач о пасу а челенку ћа глави, викне: „Помоз Бог, браћо!“ Он је скоро походио Млетке, зато се сви с њим поцеливају и загрле; а кад сједе, почну га суђе

распитивати о Млецима и о гласовима што Је тамо

скупио и амо донио.

„Имам да причам доста, ако ви не досади

слушати“, рече Кањош. „Како сте чули, ја превези

зимус нешто трговине у Млетке и напуни брод, као

око, уљем, вином, лојем и чапрама. Кад дођем тамо, навале на мене жбири да ме глобе и гуле. „Од свако сто перпера да даш тридесет Светому Марку“, рече

глава од жбира, а један што нешто нашки натуцаше

додаде: А нама сувише пиће.“

„Гдје тридесет на сто, ако Бога вјерујеш! То је

половина кад проесапим муку, дангубу и бродарину.

86

Свети Марко, хвала му и слава, нити једе ни пије, а ја сам се предао дужду да му тобож не давам ништа, него да му руку целивам, а он да ме брани

од Турчина.“

„Јевтино ваистину“, рече жбир, „кад није друго

него да му руку љубиш“, пак се поче смијати и

ругати. „И тако ми данашње царице недјеље, како

ми бјеше ђаво попио свијест, да не умаче у двор, хоћах га мачем предвојестручити, пак му дужду моја мука на част, а њему, скоту, пића за довијека. Те ја, онако помамљен, по граду обијај и вратоломњај

док ме добра срећа нагна на једног Доброћанина.

Поведе ме да пишемо жалбу у једнога ћелавца, који

ми узе дукат да напише на педаљ артије моје боле.

„Стани“, рекох, „не хитај да ти кажујем разлоге!“ а он мени опрхо.: „Ја знам боље кад спавам него ти кад

се разбудиш.“ Пак ме не хће чути, но затвори махом

врата. Довати ја оно зло писмо, те ме поведу с њим у

једну велику кућу, и реку да чекам. Чекај, чекај, три

дебела сата, док ми се од јада сави туга. У неко зло

доба отворе се врата и испане један хромац у зеленој

хаљини као гуштерица. Узе ми артију из руке, стави

на нос наочаре, пак, тек је прочита, рече: „То нијесу

наши посли, него хајде откуда си дошао.“ Викнух: „А

да чији су, за ране божје, што ме мучите?“ А он се

окрену, него онако храмљујући пут врата, прожвака:

„Четрдесетине.“ Помислих, који ће их ђаво скупит на

једно, док ми вођа каза да су вазда на искуп , него, 87

рече, хајде док се не разиђу. Кад дођи тамо, викну стража: „Не суде данас него на прездан, дођите сутра

раније.“ Смрче се, а ја не јио ништа, но се напунио

јада од грла до димања, пак ми се дроб натегнуо да

прсне. Те ја баш онако без ишта у постељу. Ђавољи

један сан сву ноћ, него се обрћи и преврћи до зоре.

У свануће устах; обађи Млетке с краја на крај, већ

је сунце скочило три копља а град пуст без људи, јер тамо свако спава до подна; кад мркне обједују, а пред зору лијегају. Нађох, набога, вођу, те ја с њим код Четрдесетине. Уђемо у двор и чекамо у првој

одаји два дебела сата, док дође један човјек у црној

хаљини и капи, хђах рећи да је редовник. Приступим

и дам му оно писмо, а он мени: „Данас имамо много

навалице; него доћи прекосутра“, а понесе писмо. А

сад? Те ја прекосутра чекај опет три сата пред вратима, и додијах Богу молећи га да ми не превре, док се једноме слуги дожали. Уљегне у једну собу и доведе

једнога човјека суха а висока, као да су га из гроба

вадили. Донесе збиља ону жалбу несретњу, и написа

под њом пет шест ријечи, пак ме оправи на другога, а други на трећега, док се овај трећи такну душе. „А

што нијеси“, рече, „дошао прије код мене, него се

снујеш по граду, као љепир око свијеће?“ Пак и он у

потоње оштети: „Дођи“, рече, „сутра, да те о најмањој

отрсим, јер се данас тај посао одоцнио“. Те ја сутра, кад ли га није, него су пуста врата затворена. Куца, буса, не озива се пилата душа. Чекам ту до мркле 88

ноћи, док ми се поче мозак у вртолац окретати. Онако јадан и тужан, стиснем и пођем у једну крчму да се

тобож у вину разаберем. Таман да заложим нешто

меса, пуче вика и треска по крчми. „Што је, људи, ново?“ „Зло“, рече један Брачанин, „да не може горе!“

„Да ну причај, чоче, да и ја знам!“ Стаде Брачанин

да приповиједа како се нека чоечетина фурланска

одметнула дужду и поаинила. „Шатор је“, рече,

„разапео да једној острвици усред града, брани га

вода одасвуд, и зове дужда на мегдан, ако му не изађе

или заточеника не пошаље, а оно да му преда круну

и кључеве блага Светога Марка, и јединицу кћер у

жену. Остадоше Млеци под харач“, рече смијући се

Брачанин, „заточника није, а дужде клонуо годинама

и срцем, готов је да се освати Фурланом и да му преда

господство“. „Пак се у оволико града не мога наћи

дужду заточника?“, реци ја. „Не, Бога ми, ниједнога“, одговори Брачанин, „свакому је меко пред собом“.

„А да ја видиш колишни сам, а рад бих се с њим

обисти.“ Стану они људи да се брукају, видећи ме

шаку јада, но један који ме све гледаше рече: „Не

мјере се људи пеђу но срцем и памећу.“ И овај ме

пратио све до конака, и свијем путом испитивао и

искушавао ко сам и откуда.

Ујутро таман се обуо, ево човјек по мене: „Хајде“, викну, „зове те суд“. Помислим, зове ме они што ме јуче превари. Кад ми у суд, кад ли је то друга и

пространија кућа; стубе од мрамора, а ступови високи

89

као топола. Уљезем у дворану, кад ли сједе три старца иза једне црне завјесе, гдје да свијећа не гори, не би се видјело ништа; а пред њима златни крст. Питају ме

откуд сам и што млитам по Млецима. Ја им кажем

све редом као сад вама, док ме један прекиде: „Не

питам те за те беспослице (чуј, беспослице!) него што

си синоћ у крчми дробио?“ Ја кажи све право и реци:

„Ја нијесам дробио, ни пјан био, него лијепо говорио, љепше него ви сад.“ Док један од њих смекша: „А би ли се збиља међу вама нашло вјерне слуге да прегне

мријети за дужда?“ „Би стотина“, реци ја.

Они се дадоше нешто у шапак, док опет проговори

онај исти: „Ево ти писмо да продаш трговину слободно

без царине. То се неко с тобом шалио, али ћемо му

ми казати како треба да поступа с Паштровићима

кад довезу трговину; и ево ти десет дуката дангуба; а дођи сутра рано овдје, јер ћемо нешто зборити, немој увече триста а ујутру ништа.“ А ја њему: „Нећу вам, господо, новца ниједнога узети, кад сте осудили

да се жбир шалио и да ми шалу плати. Идем сад за

послом, а ето ме сутра чисто код вас.“

„Продам трговину за готовину, а опремим после; кад сутра на суд; кад ли ме чекају сва три од зоре.

Даду ми сточић да сједнем и донесу кафу од по оке.

Помислих да је вратим као мито, но ми се учини

стидно, те је посркам до дна. Поче један суђа: „Би

ли се ти потхватио да понесеш својој браћи дуждев

поздрав и милост, и нека му пошаљу заточника да

90

убије једнога вјетрогоњу, о којега није дужду достојно каљати руке?“ Одговорим ја да бих био готов понијети

милост и поздрав честитог дужда својој браћи, кад

бих чуо из устију истога те ријечи. „Што пак тражите

дужду заточника да му одметника посијече, ја мним

да кад није дично да се с њиме дужде сијече, да му

није ни дично слати мјести себе другога, јер су то

двије срамоте.“ Виђе суђа да не угонета, пак ми рече:

„Ти нијеси добро схватио, него дођи сутра у подне у

дуждеве дворе да те изведемо пред дужда, да му се

поклониш и наук примиш.“

„Ја се сутрадан одједни доламом зеленом од

кадифе што сам лани у Дубровнику кројио; јечермом

и докољеницам у чистој срми што сам љетос добавио

из Скадра; припаши мач вуковац у сребрнијем

плочама што ми га је дјед у Шпањи куповао; а стави

на главу челенку цариградску, а на челенци перо

лабудово, скоро моје висине. Кад у одају дуждеву, али ту господе као пљеве, сви одјели свилу златом везену. Приступе слуге и допрате ме до господе. Сви

се око мене окупе као тице око ћука да ме гледају

и хаљине пипљу. Ах, леле да бјех височији! У тому

се растворе једна велика врата и изађе један дјед

сијед као овца. „Ево“, викне, „дужде!“ Кад збиља по за њим челукајући испаде дужд. Тек га видјех, рекох у

себи: „Овај не може ни репа вући камоли да мегдан

дијели.“ А он право на мене, куцне ме по рамену и

довати десну руку, као да смо се сто пута гледали и

91

заједно ручали. Окрене се к једному од оне господе, који бијаше најприкладнији, те стаде с њим да говори на по гласа, нити могах чути ни разумјети, док овај

господин поче са мном нашки као ја, и ћах рећи да

заноси которски. „Честити дужде преведре власти“, рече, напорито, „даде ми препоштену поруку да ти његове ријечи протумачим, срећан си ако их примиш!

Он и с њим сва господа поштују у твојој браћи, која

су одскоро прибјегла под сјен крилатога лава да

избјегну јарму турскому, једног од највјернијих

народа који су сретњи живљети у овако богатому и

праведному царству, гдје је Бог столом сио. Сад је

куцнуо угодни час да дјелом потврдите ово дуждево

мнијење. Хоће се дужду заточника да изађе на мегдан

једној смушеној и неваљалој рђи којој је омрзло

живљети, пак ради да се грдилом овјековјечи. Могао

би дужде наћи среда своју замјеницу, не једну но

триста, пак какве замјенице, да се земља тресе! Но

је дужде одбио све просиоце, јер жели твојој браћи, скоро посињеној, отворити пут славе, поштења и неумрлости. Пођи, дакле, што прије дома, понеси

браћи својој поздрав, и милост дуждеву, и нека му

пошљу бржебоље заточника, њему пристојна стасом

и јунаштвом, који ће им, ако да Бог, притврдити

дику и срећу.“

Ја се поклоним до црне земље и рекнем у себи:

„Лијепо ли ова господа мажу и шарају“, а дужду да ја

ни најмање не сумњам да ће ми браћа драговољно и

92

радосно прихватити тако племениту част и послати дужду јунака, њему достојна.

„Ћаху да ми даду пудбине не знам колико

дуката, но ја одбијем и кренем из Млетака на чисти

понедјелник. Сад се посвјетујте мудро, хоћете ли и

кога слати, пак што му да Бог и стара срећа.“

Један од властеле, што није никад оком тренуо

колико је Кањош причао, поче први:

„За времена предаје, ја сам се залуду борио

и пријечио из петнијех жила да се прођемо тијех

лацмана, јер сам одиста знао да вам с њима погодба

не помаже. Да не би Фурлана, што је ставио Млетке

у козји рог, плати Кањош тридесет на сто и пиће, или

би залуду по Млецима удара до Ускрса од немила

до недрага, да се она фукара с њим руга. Онда

сте говорили спржиће нас Турци. Но које ће вам

јаде помоћи Млечићи на сухом крају кад провале

Турци с истока преко Арбаније? Не хћаше ли бити

боље да смо држали за једно уже с осталим Србима

и бранили своју неодвисност на шиљку од мача?

Видите ли Дубровчане како се мудро одржаше, а

бојанџије нијесу чисто? Сад посијеците Фурлана, као

да оперете магарцу реп, него што ћете боље притећи

узду; догодине опет ћете давати мрнаре и царину, а

жалбе ће вам примати као ону Кањошеву. Противили

се? Развалиће вам то кућа при мору и пуштат Турке

да вас згњече! Наш су староставник признали девет

царева римскијех и цариградскијех, од Дукљана

93

до Костадина. Потврди га папа римски и онај Лујо Маџар што нам посијече четрнаест стотина глава

за Голијем врхом. Потврдише га цареви и кнежеви

српски од Немањића до Бранковића. Да сте мене

чули, и Млечић би га потврдио без предаје. Да нам

они отворе пут слави и поштењу! Толико им га

Бог дао дома! Него чујте барем сад! Дође згода да

поправимо погрешку и да се тијех лажица опростимо.

Пошаљимо дужду заточника нека најприје прекине

уговор и предају; нека обећа да ћемо вазда и у

сваком рату бити дружина против некрсгу, али да

их за господаре нећемо док један од нас тече. Сами

су прекинули погодбу, кад Кањоша на такве муке

мучише, дођи данас, дођи сутра да им харач плати.

Ако посјекосмо Фурлана, добро; не ли, измислимо

други пут да се једном оскубемо и да будемо кући

домаћини. Овако су мислили, као ја сад, они што

остадоше на лазини за Голијем врхом. Има и данас

тисућа момака што би мрли да учувају посљетку

слободу и неодвисност. Кому је дражи живот нека

иде да робује Фурлану. Боља поштена истрага, него

срамотна натрага!“

Помисли јесу ли се мало узрујали на те ријечи; док један од суђа поче да говори тихо: „Може нам бити да не шаљемо заточника и да се те части захвалимо, ако мислите да ће нам бити бољи Фурлан од дужда.

Може нам бити да прекинемо погодбу и да Млечићем

ратимо; но погледајте најприје има ли тому свему

94

разлога. Ниједнога; но тобож да не плаћамо царину.

Ми немамо гдје нашом трговином него у Млетке, је ли да? Сад кад не будемо већ млетачки људи, плаћаћемо свакако царину, а као дружина у рату давати једнако мрнаре. Кад нас муче јутрос, гдје смо

њихови, што би чинили сутра кад би им се отуђили!

Разаберите се и нађите бољи разлог, јер вам је тај

слаб. Што помињете царе и кнежеве, ми смо вазда

по једнога господара имали, који је нас за перчин

држао, иако смо само собом управљали; ово дакле

нам данас не може бити необично. Што сте рекли

да би боље било да смо држали са осталим Србима, ја питам а гдје су? Паде Србија, паде Босна, а сад ће који час Арбанија! српска влада и госпоштина бјеже

на земљу мађарску а сиротиња оста под јармом. Паде

Зетска бановина, а народ прибјеже у те планине. Па

ко да нам поможе кад то море ошапе турски броди?

Не могу нам чути Срби смрти ни живота за годину, а

камоли да нам помогну. Што се жалите на Млечиће

да узимају царину преко погодбе, кажите ми једнога

да је платио; увјерите ме да би је Кањош дао, да не

би Фурлана. Мрнари иду само на мрнарицу, јер им

је милије лијенити по бродовима него дома земљу

копати, а ви говорите да их дижу. То су пребацивања, него се прођите јунаштва и зле среће, а држите што сте ухватили. Падоше силна царства и клонуше страшне

војске пред силом азијатском. Запад стријепи, а Исток

стење, потоња му се угаси свијећа; а ми, шака људи

95

на похарици с мора и са суха, да се ми бијемо, вако пестима у главу! Сад ми реците да сам зловаран, но ја видим бистро, ако не би млетачке помоћи, остадосмо рајом за довијека.“

Узе да говори један из народа: „И ја сам с оном да

ти је камена погодба с јачијем пак баш за то мислим

да ју боље притврдити каквим оглашеним дјелом; Млечиће задужити, а себи поштење отворити. Него нека иде Кањош дужду заточник, пак ако му да Бог

да посијече ту талијанску аждају, нека тражи да се

погодба збиља поштује, да нас дуждеви жбири не

потежу по млетачкијем улицама. Ако ли погине, а

ми ћемо послати другога и трећега; дати нас неће

све тај Фурлан посјећи.“

Сви пристану на ову, но Кањош скочи на ноге

и викну: „Ја не смијем ходити, јер сам малашан, а дужде тражи хрпу според Фурлана.“ А множина из гласа: „Ако те посијече, послаћемо повишега; ти

си Млецима вјешт а други не би умио ни доћи до

дуждева двора за мјесец. Ако погинеш, оплакаћемо

те дивно, и свако од нас кад дође у Млетке походиће

твој гроб. Могао си збиља то сам тамо отрсити, да

нам не метеш скупштину тијема беспослицама.“

Рече Кањош: „Ви се шалите, а ја збиља примам

част и идем да се Фу9рланом обидем, пак ће бити

што усхоће Бог. Него ми направљајте путни лист, нека зна дужде да идем из главе цијела народа.“

Написа писарчић писмо како му суђе изусте, 96

пак га народу прочита од ријечи до ријечи: „Од нас суђа, војвода, властеле и цијеле банкаде у име народа

вјерне комунитади паштровске, честитоме дужду и

свој племенитој господи млетачкој част и поклон.“

А потому: „Наш лијепи брат Кањош Мацедоновић

донио нам од ваше милости поздраве и поруку да

вам опремимо једног брата, који ће мјести дужда

изаћи на мегдан јуначки. Вазда готови, уколико смо

вриједни, угодити преведрому владању млетачкому, ево шаљемо истога Кањоша с благословом и велимо: гдје је он, ту смо ми сви. Захвални на част коју сте нам учинили, надамо се прво у Бога пак у нашу стару

срећу да ћемо и тога и све друге дуждеве злотворе

сатријети. Закључено на обичноме мјесту од правде, на

Мученике у прољеће, и печаћено висећим печатом.“

Приспје Кањош у Млетке на Цвијети, у најљепше

доба године. Гдје ће, гдје неће, те он код оне тројице гдје је пио кафу. Не пусти га стража од прве уљести, него му викну: „Не можеш амо, но ако ћеш да се судиш, хајде код Четрдесетине.“

Видје Кањош да су га почели опет слати од Вука

до Новака, пак одговори стражи срдито: „Баш нијесу

то посли за које је идем Четрдесетине, него Тројице.

Ја сам, ако ти је драго знати, заточник дуждев.“

Још то лијепо не изусти, а стража дигне капу с

главе, и проведе га из одаје у одају док дођу пред

тројицу. Кад виде тројица Кањоша намрде се, јер

помисле да Паштровићи неће слати замјеницу дужду.

97

Кањош им се поклони и преда писмо; сва се три пригну да виде што пише, док рече један од њих, пошто се нешто међу се поразговоре: „Ми се надали да ће нам доћи бољи и виши јунак нег си ти.“

Наједи се Кањош да пукне: „Моја господо, бољи

и виши пођоше бољијема и вишијема, ја једва вас

допадох! Ја сам најприје дошао до вас, јер нећу да

излазим пред дужда него славодобитан, а ви мене

лијепо дочекасте!“

„А да“, реку сва три, „кад нећеш пред дужда

излазити, а ти хајде сутра на погибију. Је ли ти мач

оштар?“

„На ове ваше јунаке“, одврати Кањош, „не требује

га оштрити него да лиња гвожђе. Кажите ми гдје је

мегдан и мегданџија, па ко кому што да.“

Дадоше му пратиоца и рекоше да иде с њим, да

ће га он провести до Фурлана и казати му гдје ће га

закопати.

Бијаше сунце по неба превалило кад приспију

на обалу. „Тамо ти је“, рече вођа, „на тој острвици

мегданџија,. а ево ти чуњ пак се превези сам“.

А Кањош њему: „Хајде, болан, са мном, завези

и превези ме, даћу ти плату, пак ми буди и дјевер.“

„Нијесам се ја помамио, нити ми је, Богу да је за

славу, живот омрзнуо!“, одговори вођа, пак побјегне

у бестрв.

Остаде Кањош сам. „Сад што ћу да радим! Могло

ми је бити да сједим дома као господин. Нанесе ме

98

неки гријех да овдје лудо погинем: пак да је за кога ни по јада, но за ове страшиве и надуте никове. Идем баш

на конак, пак ћу сутра опет пред суђе нека ми даду

пратиоца да ме дјеверују, ако погинем да ми се барем

зна гроба, овако могу лудо пропасти прије мегдана...“

У томе се одвезе од острвице чуњ и допре к

обали. Кад ли збиља Фурлан палошином о пасу, а одио вучетину. Вика Кањошу: „Што си ту, зла ти срећа! Који си?“

„Ја сам“, рече Кањош, „заточник дуждев; него

кажи гдје ћемо се сјећи?“

„Не шали се, него кажи ко си“, викну Фурлан.

„Знаћеш брзо који сам“, одговори Кањош, „него

хајде да се сијечемо, није мени дангубити“. Пак се

довати за мач, а зашкрипи зубима.

Укрцају се свак у свој чуњ и завезу по крми.

Кад допру к острвици, скоче оба једанак на крај, а

Кањош отисне свој чуњ од краја. „Што чиниш“, викне

Фурлан, „што отури чуњ, јеси ли при себи?“

„Не требају нам два“, одговори Кањош, „ја ћу се

твојијем вратити; а теби већ не требује ни чуња ни

коња; ти си своју чашу испио“.

Препаде се Фурлан, пак му стаде причати колико

је јунака посјекао и убио.

А Кањош њему: „Мучи, рђо; ти нијеси јунака јошт

ни видио, камоли убио, него баци ту палошину да

ти вежем руке наопако, да те водим дужду, е да му

се смилује и да ти опрости кад те таква види.“

99

„Прођи се белаја и боја“, додаде Фурлан, „него хајде под мој шатор да ручамо, а вјеруј ми, незнана

делијо, тај дужд за кога ћеш гинути, једнаки је

душманин и мени и теби, пак те жалим гдје те ђаво

нанио да ти попијем ту праву крв.“

„Ништа ме не жали“, викне Кањош, пошто тргне

из корица мач и насрне на Фурлана. А овај одбије

палошем мач, и на тилулу му направи зубац, би

палац утонуо. Поврне Кањош и другом и трећом, но Фурлан вјешто одбија махове, док га Кањош, обиграјући окрене сунцу у очи. Потегне Фурлан једном, и чисто, да се Кањош некако хитро не усука, хћаше га раскројити. Док Фурлан махну другом, Кањош га уграби и проби мачем с лијеве сисе на десну лопатицу. Паде Фурлан, а удари му из ране кужањ

крви као да си вола заклао. Допаде Кањош, дигне

му с руке прстен, а распаше палош, па га остави да

диха. Укрца се у чуњ и доприје обали. Кад ли се ту

накупило све што је жена у Млецима. На девет јада

док је себи пут прокрчио и на конак приспио, а оне

жене за њим у пратњу појањем и весељем. „Теже ми

бијаху оне жене“, казивао је послије Кањош, „него

Фурлан и његов палош“.

Пуче по граду глас као муња да је Фурлан погинуо.

Неко прича да му је видио главу, неко срце, неко

описива бој као да је све очима гледао, а стотина га

опколили да чују. Зазвоне звона у свијем црквама; позатварају дућане прије мрака; ударе свирале и 100

бубњи, расвијетле град да се види као усред подна, а народ врви одсвукуд на чопоре к великој цркви да Богу захвали и завјете прилаже, што се град ослободио

тако страшне биједе.

У првом мраку око триста људи ођедени у

једнакој ношњи, а за њима свијета на гомиле са

зубљама, дублијерима и свијетњацима, дођу пред

кућу Кањошеву и пренесу га у златна носила и

дуждев двор, гдје му је сву ноћ пошта и весеље трајало.

Пропитују дуж и господа о сјеки и о Фурлану, гледају

му и обидују мач, а он донио са собом прстен и палош

Фурланов на поклон дужду; „Ево ти, честити дужде, обиљежа која сам дигао са мртва одметника. Овако ти сваки непријатељ обршио и на мору и на суху, као

што је данас овај Фурлан.“ То Кањош изусти, а дужде

га објеручке загрли и пољуби посред чела.

Сутра у подне пође дужде са свом господом у

Светога Марка на благодарност, а за њим непрегледна

пука, као тушта. Бијаше црква урешена као што бива

у највишим светковинама. Кањошу опредијелише

мјесто одвојено и узвишено поред дужда, а црква

се напунила господе и набило једно на друго да не

могу хрхнут.

Иза службе божје, пође дужде с Кањошем о десној, с господом и с пратњом у велику одају, гдје се дужди круне и цари примају. Свод јој је позлатом извезен, ступови мраморни златном жицом опточени, столи од кадифе с бисерним уресом, а дуждево престоље

101

од слонове кости окићено ловорјем. Сједе дужде, пак са престоља поче говорити талијански. Кад прекиде, један од оне господе преведе Кањошу нашки дуждеве ријечи, пуне меда и захвалности њему и опћини која

га је послала. „Сад“, рече тумач, „ево смо отворили

благо Светога Марка, приступи и узми колико те

је воља, и што сам заповиједаш.“ Приступи Кањош

гвозденој су три браве скрињи, кад ли скриња пуна

удушена златнијех дуката. Погледа Кањош благо, пак се посмијехну, извади из тобоца својега дукат и баци у скрињу .„Што чиниш?“, викне зачуђени

тумач. А Кањош њему: „Да се из ове скриње диже

а не меће то би благо брзо нестало: брзо бисте јој

дно видјели.“

Мало затијем рече Кањошу онај исти господин

да би било дужду веома драго да се с њим освати, и

да би му рад поклонити кћер једину у жену.

„Благодарим“, рече Кањош, „на такву племениту

понуду. У нашој је опћини обичај непрекидни да

се свак жени у свому јату, и тако чувамо поштење

нашијем сестрама.“

„А да тражи, вели ти дужде, какви дар!“

„Питам“, викне Кањош, „да нам не узимате царине

ни мрнара, да стојите поштено на погодби коју смо

утврдили при предаји, и за боље јемство да се зове

именом нашега народа она обала у Млецима при

мору гдје се искрцава наша трговина. Другога дара

и обиљежа нити тражим, нити примам.“

102

Нареди сенат да се то мјесто за довијека назива Славенскијем тргом, La riva degli Slavoni, и пропис да се на њем искрцавају и распродају славенске

трговине довозне, без царине и ђумрука. Но су те

наредбе и ти прописи трајали колико мачки муж.

Име трга Млечићи преокрену у ниско и подло – Riva dei schiavoni; а мало-помало мало уведу царину и почну узимати мрнаре, не пазећи ни на погодбу

ни на ријеч Кањошу задану. Зато и остаде у народу

пословица, која се и данас спонаша: Како су чинили, тако су и обршили.

103

СКОЧИДЈЕВОЈКА

Приповијест паштровска измаком

петнаестога вијека

I

ВАРИЦЕ

Уочи Варива дне сједио дома уз огањ стари Ђурађ

Калођурђевић у селу Подбапцу опћине паштровске, а

до њега син му јединац Стеван, а до сина, Стеванова

мати, Катна; читава породица чекала да јој се скуха

нешто брања вечери.

„Причај, Катно“, заче стари Ђурађ, смијући се

под брцима, „јеси ли утопила варице у лопижу да

укисну, да сутра гаташ као си навикла?“

„Јесам“, одврати Катна, „у први мрак по обичају, а устаћу у прве кокоте да објесим лопижу о вериге“.

Био је Стеван навршио шеснаесту годину на цара

Дечанскога, и већ почео пасати мач. Приупита: „Да

ну ми, мајко, одгонетај како ћеш сутра да гаташ?“

„Добро, синко, ако да Бог!“, поврне Катна озбиљно.

„Сутра је Света Варвара мученица, која је своју крв

за вјеру пролила, пак од старине обичај да на тај дан

кухамо варице. Пошто се скухају, ставићу покриту

лопижу на хлад да се варице следе и да до капи воду

105

испију; па кад се слегну и смрзну, прекрстићу се у трипут, смаћи заклоп и гатати по оној површини

хоће ли нам бити љетос добра и напретка, ако усхоће

Бог; каква ће да буде љетина, марва, чела и хоћемо

ли те женити.“

А стари Ђурађ примичући длане к ватри:

„Мени је причао један дјед по матери, којега

сам једва затекао, да су тако наше бабе гатале од

памтивијека, вазда о сутрашњему дневу, пак и прије

нег што су се нам стари крста примили. А неки

калуђер из манастира Дечања, човјек постар, кад

је слазио једном у приморје да купи уље канђелу

Светога Стевана, причао ми је на овоме истому

пријекладу да су то погане басне, пак их бабе сладе

да им прости пук боље вјерује.“

„Није то тако“, рече Катна намргођена. „Ја сам

лани видјела у сусједа Милана гроб усред површине

варива а око гроба хрпу покајница. Варени боб

исплива на површје па се у сриједи просу и направи

јаму, а око јаме наскочио на гомиле слани грах. А по

чему се зове Света Варвара но по варицам? Ми смо

вазда звали боб, лећу, грах и грахорину варивом, а

не сочивом као што ви данас зовете. Сочиво је брање, јер у свакој зелени има сока, а вариво је сухо као жито, кад га опржена смељеш, ето ти прге.“

„Нијеси, бако, погодила!“, достави Ђурађ. „Ја

вјерујем више калуђеру светогорцу, него теби и твојој

други. Ви бабе вазда нешто чарате и маштом лијечите.

106

Кад бојадишете, просипате по коју лаж у пук да вам тобож боље маст о сукно прионе. Кад хљеб печете, или шеницу сијете на Иванвече, или бацате церове угље у воду, све нешто бајете: ко је путник, која ће се удати, кому су зле очи нахудиле. Поломисте точке

водене да им струготине пију запрагле дојиље, еда

им се млијеко поврати. Кад завраћу дјеца од буба, видате их дријенком што ниче међу двије зидине, а сунчаницу и главобољу вретенима. Привијате на сломљена ребра камен од убоја. Залијевате

грозничавијема воде с Мораче. Подбадате махните

и тенце трновом драчом под нокат од нога и под

пазухо. Не излијечисте никога, а јошт вам се вјерује.

А кад гатате, једном по врагу погодите, па вам се код

простадије тврди вјера.“

„Знам те ја“, рече Катна. „Ако проречем добру, мила ти је, ако ли злу, као лани Милану (нама на здравље, сунце се премијенило), то су бапске приче

и басне. Ако ли боник умре? – лијепо ли га лијечи!

Ако ли оздрави? – није му дошла смртна. Ко ће да

угоди свијету?! Кад ти у печену плећу гаташ, ја ти

се нијесам никад ругала, већ помњиво слушала што

проричеш из мртве кошћурине.“

„Не може се с тобом на крај, твоја је вазда задња.“

Преврне старац с једне на другу: „Сутра су мијесње

Никољу дневу, светац у кући, званице пред кућом, а

од рибе ни драче. Ја остарио, не могу никуд, раздвојио нас снијег морем и језером, брука готова.“

107

„Ја ћу по рибу“, рече Стеван. „Дај ми ти новаца и кажи куда ћу. По каживању иду људи у Цариград.“

„Кад те Бог учи“, одговори му старац, „а ти

подрани, осамари мазгу, даћу ти дукат жути, па

хајде у Шестане на кућу Вука Мркоњића и реци му –

поздравио те Ђурађ, ја сам му син, а он пао годинама, не може већ никуд, па те молио да му продаш свецу млетачки дукат рибе, али му немој слати ситнежи

но скакавице и јегуље од највишијех што имаш.

Плати, преноћи, натовари зором, па подрани уочи

свеца, моћеш лако допријети дома до подне. Ја сам

твојијех година лежао на тору у Доловима и по

сву ноћ стражио стадо од вука. Вријеме је красно, дневи цареви, иако је смрзлица, ноћ је расвијетљена мјесечином, види се путовати као усред подне. Земље

су мирне, а дужни нијесмо никому осим љубави.

Проћи ћеш, ако да Бог, лако.“

Дода Стеван уз то: „Хвала да је Богу! Рашта нам

стари не одабраше љетнога свеца, или барем кад се

месо једе, него да смо сваке године на овијема мукама

без рибе. Ко слави Шћепандан или Митровдан лако

дочека по сто гостију: убије вола, закоље десетак

шкопаца, начне бачву вина, испече пећ круха, ето

части обилате. А ми никољштаци сваки се пут стидимо

званица. Не знаду гости да нема рибе, но мисле да

је нијесмо хтјели скупо да платимо.“

„Мучи, хвастаче једно!“, стане да га кори отац.

„Нијесу стари бирали свеца, но су им га кумови

108

надијевали при крштењу као и данас. Кад су нам стари примили крст, свакога су од њих кумови

нарекли у једно ново име, неког кршћанског свеца.

Ту је бивало људи и жена, стараца као што сам сам, момчади као, на здравље, ти, а и баба као Катна наша. Свакога је кум нарекао у име једног свеца, па му тај светац оста потомству у крсници. Зато и мијесимо крст, зато га и режемо у пријекрст, кад

се при обједу напија у славу Божју и свечеву. Није

кум мислио на то што ти сада мислиш, ни на наше

гозбије и пића: кад ли који светац запада, је ли кућа

пуна или празна, једе ли се риба или месо.“

Уз то Катна дигне с огња брање, изручи га и ожме

у једну велику жђелу, обули, осоли и промијеша, па

уз огњиште постави троножни сто, смјести виле и

ручник, па се њих два прекрсте и почну јести.

По вечери Катна узме брашна полу шенична а

полу јечменова, успе га у наћве, па врелом водом

замијеси и протре, стави квасца и начини колач, а цријепњу положи врх ватре. Док тијесто дође у квас, цријепња се зажари и ужика, тад је положи на

пепео а на њу колач. Запреће сачем, а на сач нагрне

жерави и супражице, па сва тројица полијегају и

заспу. У првијема кокотима дигне се Катна, умије

се, прекрсти, распреће хљеб, а лопижу с варицама

објеси на ватру. Буди Стевана и меће му у торбу по

хљеба, неколико сухијех смокава и лука, да присмочи

гдје најприје огладни.

109

Пошто Стеван осамари мазгу, заузда је оглавом, спушти праће а објеси о утреш торбу, и таман у прозорици узјаше и управи к Шестанима.

Планина паштровска лежи као копања међу

двије косе брегова, једна је дијели Црмницом, а

друга приморјем. Планина се сва просула доцима, опточенијема густијем брежуљцима, гдје се прољећем насркаш мирисом девесиља, зановети, скромута и

сваковрсна дивља цвијећа. Паштровићи су некад

становали на тој планини, а имали по приморју, гдје су им данас станови, куће поземљуше, у којима су, у пила

и бачве, слијевали уље и вино: њивили су по планини

љуто воће, сливе и јабуке. И данас можеш видјети на

многијем мјестима развалине и гомиле камења у

клаку. Но је то бивало у прастара времена, јошт прије

него су се покрстили, јер по каживању цариградскијех

повјесника, као и по многијем другим знаковима, на примјер по презименима, нарјечију, одјелу и приповиједању, стоји чисто да су Паштровићи бивали

и прије српске сеобе нека словинска населбина на

данашњем земљишту, која се изједначила дошљацима.

Стеван прође планину, сађе низ Суторман, с

које висине угледа први пут Скадарско Језеро у свем

његову простору, и допре к Шестанима усред подне.

Поврх села сусрете двије дрварице и упита их знаду

ли гдје је стан Вуку Мркоњићу. „Ето, она кућа одвојена и осамљена подну села“, рече старија од њих двије,

„за кућом два ораха, а измеђ њих уљаник, подну куће, 110

гдје је улазак, авлија тријемом, а са стране лужа, под којом Вуко соли и суши рибу“. По тому казивању нађе

Стеван кућу, сјаше пред авлију, проведе мазгу и веже

је о сову, пак уљегне у велика врата и викне: „Помози

Бог у Вука Мркоњића! Могу ли напријед?“ А Вуко:

„Добра му срећа вазда била; пријатељ може као дома.“

Приступе оба и поцеливају се. Стеван се каза

који је и откуда; изручи Вуку поздрав очин и поруку.

„Хоћу“, одговори Вуко уздисајем, „но је ове године

рибом зло и недаћа. Јесенском поплавицом набрекну

Зетица и Морача, па се слегла у језеро бујица, воду

му смутила а рибњаке разметнула, те је повећа риба

пала при дно у дубину за пићом, гдје не може да

досегне ни мрежа ни удица. Ево сам присукао шесет

година, јошт не знам горега рибања. Па као да не

би доста тога зла, опет је зимна влага објужила со

а окисла кад; на девет мука док сам нешто уграбио

и средио у овој проведрици. А чујем да и у Скадру

нема трговцу рибе, пак и оно што нађе плати скупо за

очи. Горња Арбанија, латини што славе Климендан и

Никољдан, а што купују сваке године по сто хиљада

ока скакве и јегуље, није потрошила ни десете паре, него су људи крсно име ославили сочивом и варивом.

Кажу путници и трговци да ни у Охриди није боље

ништа. Сад се огриј уз ватру, док ми дође једно чељаде да принесе штогод врућа. Домаћица ми је пошла са

кћером ево данас пети дан у родбину у приморје, а оставила ме на пасторци. Ова подрани у млин да 111

самеље нешто жита, али јој се надам до који час.“

Тек што Стеван сједе уз ватру, Ружа уљегне у кућу, види страна момка, приступи понизно и пољуби му руку, а он њу на лет. Висока струка, црне косе и очију, румена лица, изгледала је Ружа лијепа и прикладна, тако да су се Стевану и нехотице омицали погледи на цуру, успркос огњеног пламена, који својијем

блијеском вид отима. „То ми је“, рече Вуко „остало

сироче без мајке од петнаест дана, и доста сам јада

видио док сам је толику подигао, као да ће ми у њој

кућа бити; носио је у повојама по селу у глухо доба

ноћи од дојиље до дојиље да је напитам. Напунила

петнаесту годину о Малој Госпи. Не могах никако

сам, но опет зажех и ожених се у приморју удовицом, па чуј среће! нађи и у ње кћер сироту без оца.“

Принесе Ружа ваган с варицама. Стеван извади

хљеба из торбе и почне с Вуком да једе. „Није ми имао

ко да гата над варицама“, настави Вук сјетан. „Ружа

није јошт то примила, а сестре су ми далеко поудаване.“

Ружа није никад ријечи изустила, но, као што је

обичај у цура пред људима, шутила. Она је мотрила

по површини варива и видјела у њем процијеп с врха

до дна, а подну боб се очајао и напоприштио, као

да се није кухао на ватри но пржио на сунцу. Није

знала да гата, али је све лијепо упамтила, да каже

тетки коју прву види, да јој она зле биљеге истумачи.

Рече Вук Стевану: „Збиља чуда од овога боба!

До данас се вазда добро кухао и под кључ хћаше

112

набуктати и нагрезнути, а данас се скаменио и осушио као да није увар. Да ми је домаћица кући, рекла би да ми се неће проћи без домаћега зла. А

ја сам свакако злоћудан, па ми се свака несрећа

предсказује и без варица.“

А Стеван: „Биће тому бобу нахудила муха. Ми га

обично држимо у ракинскому суду да се не ужди. Мој

отац у гатања не вјерује. Баш се синоћ разговарасмо

уз ватру, па се он ругаше матери ми и вељаше да су

то бапске басне.“

А Вук озбиљно: „Ако су и басне, драже ми је

чути кад добру слуте. Ја сам чуо у својем дјетињству

у Ђаковици гдје слијепац казује, који, да ти узгред

повиједам, знаваше наизуст триста јуначкијех

пјесама, како се је једна баба за времена Душанова

прорекла на Варивдан да ће оне године умријети

цар напријечац, пак је затворили у једну клијет, и

да не погоди не хћаше отоле никад кости изнијети.“

По вечери измјери Вук рибу од најљепше намјерне: три велика крапа рана, једну обилату пастрву и осам ока скакавице и јегуље; напуне врећу, па се прекрсте

и полијегају.

Кад било у прозорици, Стеван скочи, натовари

мазгу, плати рибу и попије ракију. Све се обазире

да зазре Ружу, но залуду, јер је мома подранила у

млин по брашно, па му се бијаше мучно одвајати, и

комад се по кући мотао, као да је нешто изгубио. Док

Вук: „Хитај, момче, није ти чекања; дан кратак, хоће

113

гости прије тебе у Ђурђа.“ Ту се растану поздравима и честитањем. Стеван узјаше и крене.

Не питај што је путем клапињао и шта му се

призирало. Она Ружина прилика остаде му у памети

као удјељана. Сјећај се, ако те је кад љети напала и

опекла коњска муха. Ти је дланом тјераш с образа, а она прелети на други, ти је опет гониш, а она џип на чело: никад те се проћи. Тако и Стеван, тура Ружу

из главе, а Ружа се ту удомила и царује, па и кад

би тренутак ишчезла, плахом се поврати, као да га

прекори гдје је часком заборавио. Помисли Стеван

на псе, на коње, на оружје, на све оне забаве, које

су биле до синоћ кадре разгонити или одвраћати

друге мисли. Но су те ствари изгубиле своју чаровну

вриједност, као блиједа свјетлост зубље кад обасја

жарко сунце. Једном о малој длаци не удари у беспуће

код неке раскрснице да га мазга не напути. Другом

испусти несмишљено оглав из десне руке, а мазга

стани на њу првом ногом, спотакни се и посрни до

груди, умало да га не превали као врећу вуне.

Једва у први мрак, сјетан и зломисаон, приспије

дома, гдје су се званице већ окупиле и првом чашом

ракије изредиле.

На Никољдан ујутро, иза црковне службе, посиједају званице око стола на поду, а намјерни сиромаси у подруме. Служи првијем стари Ђурађ, а

другијема Стеван, оба гологлави ручником о рамену.

У чело засио духовник, а до њега два кутња зета, па

114

редом остала својта и пријатељи. Прије нег су стали да благују, старији зет узме са стола крст и нож, прекрсти хљеб шиљком од ножа, па му окине двије ноге, а двије остави цијеле. Положи нож на сто, а

дохвати чутуру пуну вина, па призове домаћицу и

даде јој ону половину крста неначету и вино: „Која те

умијесила, мијесила те надуго и намного у свијетло, у

бијело, у здравље јуначко!“ Домаћица Катна прихвати

хљеб и вино, а одврати: „Бог дај господину!“

Иза прве поставе дигну се сви гости на ноге, а

духовник очита пјесму свецу и окади сто тамјаном.

Онда најстарији зет узме чашу и наздрави: „У велику

Божју славу, да Бог и слава Божја поможе домаћину, његову сину и свакоме вјерноме пријатељу који му о части и о добру радио. Да му крсно име, Свети Никола

путник, долази на здравље и весеље док усхоће Бог. Да

му Божја воља сачува искрене пријатеље гдје гођ којега од узданице имао, а наврати противнике и злотворе

да му добра мисле. Боже дај, да му сваки поштени

рад напредује као лишће о Ђурђеву дне“ и тако даље.

Кад људи устану, посиједају жене и дјеца и

они на част, а домаћица им служи око стола. Док

људи посиједају уз ватру и на поређе уз гусле

пјевају, сиромаси крену на конак благословом и

наздрављањем.

Око огња једно црногорско момче, намјерни

гост, упита домаћина што је рећи да Паштровићи

не пеку овнове главом.

115

„Има отад сто година“, рече Ђурађ, „да је збор учинио ту запријеку а ево ти с чега. Била свадба у

Никошића, а одива баш из нашега села. Принесе

домаћин сватовима пецива, три пуста двисца као

сало, постави првог у чело, другог по сриједи, а

трећега у заседу. Првијенац тргне нож да онога у

челу расијече. Не даде му бијес да мучи, но пружи

кнезу главу и дода – глава иде глави. Стари сват, који сједијаше у зачељу, промути се и рече – али смо тобоже ми остали репови. Ту се заваде и побију, јер

је свадби глава домаћин, а сватима стари сват а не

кнез. Зато збор укине обичај да се овнови главом

пеку и усијече глобу ко преступи.“

А момче: „То је све добро и лијепо, али је тужно

видјети на столу безглаво пециво.“

„Истина је“, поврне Ђурађ, „но је боље и пециво

безглаво него ли окрваљени сто. Ми смо вазда с тога

гинули, што смо хтјели да господаримо сви. Тешко

кући без домаћина и земљи гдје је свак кнез.“

II

ИСПРОС

На преустаке Никоља дне пратио је Стеван

старицу тетку, очину сестру, која се с пића враћала

из рода у дом, носећи колаче хљеба шеничнога

унуцима, заовичнама и дјеверичићима. „Што си, 116

синко, сјетан?“, упита тетка братанића, подижући натегом главу и густе обрве.

А Стеван: „Наумио сам ходити у свијет, омрзла

ми је кутња радња као да је крвничка.“

„Није, ни дао Бог, но ти памет просвијетлио!“, настави тетка дохватив братанића у мишку десне руке. „Шалиш ли се збиља? Ти си, знаш самац без

браће на доста иметка док усхоће Бог. Гдје би, синко, кућу затворио и на она два гроба оставио твоју муку? Ако ти је на ум пало да се жениш и кућиш, са

срећом, има у нашему селу цура на избор и по роду, и по дјелу, и по дивоти. Тек се заручиш, омилиће ти напријечац радња и корист. Но се прекрсти и прођи

свијета; свијет је за скитаче, пробигоре и безнишњаке

у којима није ни куће ни напретка.“ Стеван надостави

гледајући у црну земљу. „Ја се нећу женити гдје ми

се не свиђа, а гдје ми се љуби, ту нешто запиње. Ја

бих на примјер радо узео кћер Вука Мркоњића из

Шестана. Био сам јој ономадне на угледе. Ту ми се

прекиде пупак, но знам лијепо да ће ми отац и ујак

бранити, па ми је најљепше ходити у свијет, о мањем

злу, да је заборавим.“

„Немој, синко, једити оца. Бога под Богом, ни

дичног ујака, који те љуби као рођена сина, но се жени у своме јату као остала паштровска момчад. То су нама

стари утврдили, пак је грехота и срамота кршити и

поколебавати зборске одлуке. Ако се почнемо сватити

свијетом, помијешаћемо крв, скршити старинску

117

лозу, унијети кукољ у шеницу, испрекидати жице које нас вежу са старином. Данас се, виђи! пород

умеће у танку крв, као да свака одива донесе сина

из рода под опредљачом. Сој и чојство, све нам ће

се преокренути, доћи ћемо до изрода. Ако ти данас

узе цуру туђицу, догодине ће их се у нас педесет

удомити, а наше сестре и кћери сиједе плести.“

Стеван умукне неколико тренутака, пак опет

настави: „Вук је јунак и поштен човјек, ако је и

рибар; па се ја нећу с њим вјенчати но с Ружом, која је стасом и образом љепша од свакоје коју сам до јутрос гледао.“ Кад ове посљедње ријечи изусти, постиђе се, па назвав тетки добру ноћ, оде.

Баба Јела приспије дома у први мрак, мисаона

и печална. Дочекују је дјеца на пријелазу да им

колаче подијели, па се једно радује што га је виши

допао, друго се жали о кривоме дијелу, треће га

граби слабијему које плаче, а баба Јела ово кроти, оно кара, трећему пријети, а најмлађе у наручје узме, док их о диоби помири и утишма. Сутрадан

пошаље момка рано к невјести Катни поруком да

дође у Дуљево на летургију. Кад се двије старице

састану код самостана, посиједају око гробља, и

приповиједа Јела Катни све што је чула од братанића

ње сина, и закуне је Ђурђем да му не разбија. Исту

вече на огњишту искаже Катна мужу све што јој је

заова казала. Не да Ђурађ ни окусити: „Глобиће ме с

разлогом Паштровићи и клети дјевојачке мајке што

118

сломих обичај, и што им позатворих кћери у кућама.

Куми га млијеком и нашим сузама, Катно, да нас не

осрамоти, да не навуче на дом опће проклетство.

Којијем ћемо образом изаћи пред пук? Што ће му

рећи ујак, твој брат, који је опћини глава? Наше се

племе бројило до данас у првијема, били смо вазда

чувари обичаја и братске дике, а сада да ја први

погазим народни завјет! Ах, што ме прије смрт не

уграби, но остах на изрода.“

Кад било ујутро, урани Катна и оде с оне стопе

у брата.

Живио Стеван Штиљановић у селу Бечићима, питомој и здравој жупи, при мору, според отока Светога Николе. Бијаше Паштровићима кнез и

најбогатији мјештанин. Остао удовцем без порода у

најљепшем цвијету своје младости, није се био јошт

оженио другом, но својијем многијем приходом

помагао сиромашад и задужбине градио, као

манастир Прасквицу и Светога Николу врх Бечића.

Прикладан стасом, јунак срцем, кротак, побожан, мудар и разборит, никога није мрзио ни презирао осим лукаве млетачке владе, и у својој самоћи уздисао

за изгубљеном слободом своје отаџбине; али се је

устезао од сваког јавног прегона и преврата, а своје

земљаке тјешио савјетом и примјером. Млечић га

је трпио за невољу, прежећи га и пазећи му сваку

ријеч, сваку стопу, да би га како уловио и смакао.

Кад угледа сестру на уранку, зачуди се и побоји да

119

му се није зету како зло случило. Катна приступи и пољуби му руку, а он њој чело. Поче Катна издалека

повиједати како је над варицама видјела да ће јој

се дом угасити и ископати до девете стијене, па све

надаље док дође казивањем на синовљу женидбу.

Кнез се сјети посла, пак из велике доброте не хтје

сестри нажао рећи, већ је свјетова да сина вјери, а да ће он то пред пуком оправдати. „То је судба“, рече он „којој се човјек не може отети, а обичај није закон. Вријеме је да се једном отресемо старинског

саможивства и да уђемо у ширје јато. Да се нијесмо

лучили, од свакога поносили, и осамили као спуж

у својој кори, не би нас туђин притискивао и давио.

Него поздрави ми старца зета и реци му нека да

сину благослов, и да вам то весеље буде у добар час.“

По обједу врати се Катна кући весела и донесе

мужу и сину добре гласове. Ђурађ подигне рамена

до ушију и умукне. На Шћепандан крену просиоци

к Шестанима, два прва братучеда Стеванова, један

по оцу а други по мајци.

Ријетко је маћуха добра пасторки кад има код

себе кћер од свог срца, али је Марија Вукова била

сваку другу злоћом надмашила. Донијела мужу у

прћију одраслу кћер Руму од првог мужа, јадну је

Ружу презирала и мучила, гладињом и босотињом

морила и сваки дан на најтежије радње слала да се

ломи и дави под бременом и муком; а Руму гојила

и његовала као цвијет у перивоју. Све што се прича

120

о Пепељуги и Златуници, све се то, и много горега, у кући Мркоњића данимице догађало. Руму је мајка

одијевала као да је кнежева кћи, излагала је момцима

на угледе, на посјела, на светковања, на пирове, у

хора и у кола, би ли кога намамила да кћер уда.

Није Руме ништа радила осим што је везак везла и

у сунчаноме заходу пљела у врту дивљу траву, или

на љубицу вабила челе кад се роје.

Но је Ружа љепше изгледала у свом неопточеном

и неурешеном корету, него ли Руме у свиленој долами!

Хитра, весела, отворита, није на њу нико могао

познати колико је суза у непреспатијем ноћима код

ватре лила, или у шуми дрва сјекући. Руме је била

трома, смушена, а красте јој лице намрштиле јошт

у дјетинству.

Једно вече, баш на Божидан, види Марија Ружу

гдје је развила вијенац и стала плести црне косе: „А

гдје се спремаш вечерас на игру, ето се плетеш као

да ће те свати водити?! Откуда ти чешаљ и сапун?

С ким си главила састанак?“ Ружа се зарумени и

смути, па тихо и покорно одговори: „Рекао ми је тата

да ћу с њим на посијед у сусједа Рашка, па не могу

тамо неумивена и расплетена. Чешаљ ми је донио

отац јесенас из Скадра, а калупац сапуна даровала

тетка, кад је јошт о свецу долазила.“ На то маћуха

срдито: „А што си за плетенице задјела црвени опток, као да си ти од удаје, а нећеш никад зелена вијенца ставити на твоју главу. Мичи опток с главе да ти се

121

село не руга. Шта ти хоће косе до кољена, што их не поткинеш или ликом не вежеш, но тај пуст по три

уре чешљаш?“ Пак јој силимице искубе опток и уза њ

ишчупа бич власи, а затвори скрињу да јој не да узети

цревље, убрус и корет. Ружа пође онако расплетена

код ватре, па се ту скамени. У то дође Вуко и викне

јој да иду на посијело. Рече Ружа: „Не могу, јер ме

је глава забољела да пукне, но хајде ти, тајко, да се

мало одмориш и разабереш, а ја ћу поћи лећи.“ А

Марија брже боље: „Не хоће да иде од љености, да се

не умије и не заглади. Залуду мећеш јежа у свилу, он неће но у драчама гдје му је мјесто. Гдје се таква роди, боље да се просједе кућа до темеља. Но хајдемо

ми, а она нека кука на пепељаку као је навикла.“

Руме одјевена као невјеста, а по за њом отац и

мати изађу из куће и притворе врата. Ружа оста сама

на пријекладу, и стаде тужити брата и нарицати му:

„Кад сусретеш мајку нашу,

мој Милане,

У те рајске перивоје,

ох анђеле!

Прекори ми родитеља,

дико рода,

Коме ме је преручила,

Бог јој прости!

Што се није наврнула,

кам да ми је!

122

У толико дуго вријеме, злом ми прође!

У походе кћери својој

јединици;

Да погледа је л’ узрасла,

гром ме убиј!

Какво рухо тајку дере

злопатница,

Какви измет кући чини

робињица;

Којој данак не освиће,

јадна друго,

Ни сунчани зраци тому,

црна ноћи,

Што их сузам не дочека,

искапале (очи),

Да прекори мужа свога,

јадан тајко!

Рашта узе удовицу,

љута змијо!

Те угаси сој и пријекло,

леле брате.

Сад ти сестра безбратица,

моја ружо!

На врснике твоје гледа,

ослијепљела.

Како си јој подрастао,

љута рано!

123

На пепелу смрзнутоме, куку мајко!

Расплетена, порушена,

зло је нађе,

Са рукама прекрштеним,

кукавица,

Обидује, натукује,

ој жалости!

Како ће ти коло водит

коловођо,

Кад јој свати неву воде,

куку брате;

Но се вара једна мома,

прекукала,

Залудњом се пита надом,

леле брате!

Те се пјесме преокрећу,

несретњици,

У плач горки, непрестани,

празно мени!

Јер сам чула, зло ме чуло,

безбратицу!

Да кад сестра брата тужи

јединога,

Обустану хладне воде,

ој жалости!

А увехне зелен борје,

бор од брата!

124

И умукне жубер птичји, умукнула!

Ал’ се уздам, тужна мома,

даруј, Боже!

Да ћемо се састанути,

гдје си смрти?!

И о бољем разговорит,

кам да ми је!

А и тајку јарам смаћи,

јадни Вуче!

Озлијеђелу срцу тужну

ој до Бога!

Усути му кап мелема,

благо тајко!

Тужној сестри то је нада,

очајах се!

Коју гоји несретњица,

празна надо!

Усред пакла најгорега,

Боже, гдје си?

Од сабаја јутрњега,

зло ми јутро!

До захода сунчанога,

сунце брате!“

Сутрадан око подне приспију просиоци у Вука

Мркоњића. Вук се зачуди кад их угледа гдје се с

коња слимају, па приступи к њима и уведе их у кућу.

125

Пошто се малко одморе и кажу који су и откуда, почне први просиоц: „Домаћине! Послао нас Ђурађ Калођурђевић да му испросимо невјесту, твоју кћер, за његовијем сином. Поклисару се главане сијече, ми смо умолници. Испросимо ли, главићемо вјеридбу и

кад да је претенујемо. Не испросимо ли, пријатељи

као досад.“

„Ово ми је баш ненадна“, рече Вукац па дозове

жену да их понуди пићем. Приступи Марија с ракијом

лозовом и са сухијем воћем.

„Нећемо пити ракије“, рече најстарији просиоц,

„док не потврдимо дјевојчин испрос. У нас је такви

обичај. Не попијемо ли ракију, као да нијесмо ни

долазили.“

„Ја сам се смео и забунио“, рече Вук. „Ја сам на

кћер сиротну и на сиротну пасторку, не знам коју

просите? Знам да се ви Паштровићи жените међу се, па се бојим какве неприлике, јер, ако сам и сиромах, не бих рад срамоте.“

Најстарији просилац загледа Марију у очи, а она

се сјети да не хоће пред њом да говоре, па положив

на столу ракију и сухо воће, изађе.

„Истина је жива“, рече просиоц, „да је у нас навада

да се женимо у домаћијем племенима, али то није

суд притврдио, па је свакако наш посао а не твој, нека те зато не боли глава! Што нас пак припитујеш о дјевојци, ја сам ти чисто и бистро просио кћер а

не пасторку.“

126

А Вукац: „Ја се вазда бојим срамоте. Братства није, заплећа није, а одсвукуд на похарици. Но ви

знате боље ваше обичаје него ли ја, и што вам је

слободно од братске. Ето ви Ружа са срећом; давам

је с благословом јутрос и за довијека Стевану Ђурову

од прве. Ја имам у приморју доста пријатеља, али

је Ђурађ одвојио. Истина, да јутрос дијелим срце, да ми је тај добросретњи зет подалеко, да немам по кому слати прћију и повојице, али што ћу сад? Ко би

Ђурђу одрекао кћер? Ко би се понио? Ко би Стевана

одбио, онаквога сивога сокола!“

У том приступи Руме, одјевена у свили, наточи

купе и подијели ракију. Просиоц дохвати купу и

наздрави: „Овај испрос у велики и честити добар

час. Што ми језиковали, то се весело свршило и

здружило. Од овијех младенаца што заручисмо дај, Боже, лијеп пород, девет синовакао девет Југовића, а десету кћер за милост.“

Као што је обичај, допрати домаћин просиоце

до раскрснице, ту појашу и, назвав Вуку добру ноћ, заиграју коње.

Тек се Вук поврати дома, сретне га жена на кутњем

прагу, пак јетка и смућена стаде да га кори што даде

кћер за Паштровићем. „Ја сам је“, рече „обећала Раду

ковачу у Надлугу, кад сам у род у првиче ходила, сад

је ти превјери за другијем да се брука бије“.

Вук се забуни: „А буд ли ти моју кћер обећа без

очина благослова, што ми барем не каза? А сад шта да

127

радим? ријеч изушћена. Теби је лако Радом, но није мени Стеваном. Ово је кућић и господичић, а Раде

је је ђупак и од Цигана, који су дошли са Србима на

ову земљу да им кују и калајишу, а не да се с њима

свате и другују. Боље би ми било паски погинути

него дати дјевојку котлару, најгорему соју људскоме, пак би свак рекао: црн му образ био гдје тисну оно сироче без мајке, као да је без оца.“

„Није то тако“, поврати Марија. „Ковач је поштени

занат, да њега није, не би се свијет хљебом хранио.

Раде је кмет великога бана и гавана, добростојник, радишан, провртан и виђен. Свако га данас почитује и у кућу прима. Но без какве бруке хитај сутра у

Паштровиће и кажи све то Ђурђу Калођурђевићу. Вас

се два старца погодите као браћа, нека Стеван узме

Руму, а Радо Ружу. Реци му оно што је истина: ако

је и Ружа моја кћи, а Руме туђа, ја се с тобом нећу

гријешити на со и хљеб, но ћу ти право казати да за

твоју кућу није. Овако ћеш га довести да промијени

дјевојку, а реци зету да је Руме љепша и мудрија. Ту

ти није никакве срамоте, јер ти је кћер остала без

матере у повојама, па је није имао ко његовати и

учити.“

„Ја сам их залуду припитивао коју просе, а они

рекоше открито моју кћер а не твоју“, одговори добри

Вук. „Да су хтјели Руму, ти си је послала да ракију

дијели, па се на њу није нико обазрио. Ти ћеш ме, Маријо, навести на чудо, завадити приморцима и 128

запалити ватру, но те кумим да мирујеш, а тако ми Васиљева дне који се примиче, ја не раздвајам те

двије цуре, но су ми обије једнако миле. Дај Раду

кћер; ако ли нећеш, дочекаћеш другога зета. Све што

погача више чека, бољему се госту нада.“

„Није Руме за Рада, нити је навикла да мјеховима

дима“, поврне Марија. „Ако је и без оца, има матер

која за њу бди. Догоди ли се зло, ти си га зготовио.

Бјаше се са мном договорити хоћеш ли је дати, па ти

хћах казати да је обећана. Није шала Радом ратовати!

А Стеван кад види каква ти је кћи, прекинуће пас, пак ће ти распуштеницом доћи на огњиште без паре постојбине. Ко што дјеље пред њим пада!“

У тому разговору полијегају и заспу јетки и

зломисаони.

Кад ујутру, опреми Марија Раду момка да се

састану у Бар на пазару, да притврде вјеридбу Ружину.

На састанку каже Марија Раду све редом и научи

га да уграби Ружу с пута или с воде, а да ће му је

она навести.

„Нећу“, рече Радо, „ни дао Бог, за жену дати главе.

И кад бих пренио дјевојку тако далеко без опријеке, не би ми било већ стојбине у Паштровићима. Но ћу ја поћи сутра у господара и све му право повиједати, па ће ме он научити шта да радим. Он зна да сам ја главио с тобом Ружу, он је видио цуру о Тројичину

дне на Румији врх Бара у колу, и рек би да му је мила, јер ме вазда припитује кад ћу је водити, и обећава 129

да ће послати најбољега момка да ми мјести њега кумује при вјенчању.“

Марија додаде: „Реци му да си ти његов дјетић, а Ружа његово чељаде, па да се годи њему срамота, ако ти ко жену уграби. Ја сам чула да је нека пизма међу господаром и кнезом паштровскијем, а Стеван

је кнежев сестрић, па му не заборави уђест у ухо да

је то кнежево масло, и да он све ради на његов пркос.

Тако ћеш га боље натећи да се заузме за ови посао.

Боље да си мртав но срамотан!“

„И ја сам чуо да су се загризли кнез и господар

па мудро говориш, Маро“, рече Радо, „да је најбоља

у тој ватри пухати док се распали, па ће тад горети

сама“.

Ту се руче и раставе.

III

МЕДИНИ И БУБИЋИ

Има једна српска породица, која је цвијетала

три вијека и рађала одличнијех мужева, о којој се

мало зна изван роднога мјеста, јер се је омакла

повјесничарима и годописцима, као многе друге

што су се с временом истрачиле или туђинство

приљубиле.

Звала се Медин, по свој прилици стога што јој се

најпрви дошљак звао Медо. Неки кажу да је старином

130

из Медуна, али то није никако доказано. Од ове лозе живио је у Млецима године 1848. Датајко Медин, и

био присједа градског збора, па кажу да се и данас

помиче који остатак тамо гдје су ту породицу записали

у златној књизи још 28. рујна 1791. под број 584.

Многе се придошлице земаном припишу тој

породици, многе се друге помијешају у ратна и мутна

доба, да се данас не да разазнати је ли збиља у њој

који прави потомак старинскога порекла.

Како је да је, чита се у некој старој листини да

Балша Зећанин даде у прћију својој унуци Анђелији, кћери Стражимировој, кад се заручи с Дамианом Медином, сином Меда Радославова, земљу Брестовик, да му они људи служе и данак давају и да су му подложни кнежеви кмески Ластве и Надлуга „и ко

би се противио иза моје смрти овој повластици и

уговору, био син или други господар, да је проклет

од Бога, од свега кола небескога, и од мене“. Ова је

листина дана у Бару 10. ожујка 1361. и потписали је

свједоци Иваниш, Задранин, и Милош, Скадранин, а притврдио и печатао Никола Вујошевић, тајник господарев, по наредби Балшиној.

Датајко Дамианов (Медов) био је код Душана

протовестијар и како се чита у једној другој листини, у којој су нацртани главни часи Душанова царевања, изданој у Призрен 17. просинца 1355, на годину прије његове напрасне смрти, потписаној од Јована

Бобалића, ћесара и великог биљежника, и Смиља

131

дворјанина, тајника и насљедника гацке бановине, Душан дарује Датајку Медину, кад се овај стани на обали Јадранског Мора близу града Бара, села Грађане, Утерг, поље под Сеоца (у Црмници), град зетски са земљиштем (Жабљак?), са кућама и чељадима, заповједавши бану зетскоме да нареди онијема људима да му давају данке и порезе као господару

земље. Сувише дарује му кнежевину ластовску у

Паштровићима с градом Јањојевцем при мору и земље

Брестовик с кућама Мартиновића, Доброславића, Руцовића и Челентовића, које ће му служити до посљетка. Јошт му дарује села Туђемиле, Шестане, Шаљево (?) и Поде, данас турска врх Бара, и као кнезу и бану даде му власт да им суди у животе и у добра, а да он од никога не зависи потле од њега и од цара.

За вријеме наше повијести, сједио је на тој проњи

Гашпар Медин и живио у Ластви, у граду сазидану

на станцу камену, којега море одасвуд плаче, а виде

му се и сад испукле зидине.

Овај Гашпар имао је у потоња времена два

гласовита унука, Миховила и Гашпара. Први је војевао

под царем Максом, као што гласи повеља царска, издана у Бечу 25. ожујка 1576, којом је био признат као унгарски племић, а други је одбио турску војску

са црногорскијех врата града Котора, као што гласи

листина которскога провидника Ивана Лоредана.

Раде Ковач приступи к своме господару , пољуби

му скуте и руке, па поче да му се жали, како га научи

132

Марија, да му је вјереницу преграбио сестрић кнеза паштровскога. „А ово ме обешчасти, јер сам ја твој

чоек, и да теби на жао учини. Да сам слободан, ја

бих то брзо отрсио или погинуо, но сам ја роб, па на

робље сватко има власт као на куповно месо.“

„Не лај!“, викне Гашпар, „већ ми то искажи редом

и без брке“.

Раде каза све подробно и на размјерке. Гашпар

дохвати перо од гуске и запише у некој уској а

дугачкој књизи она биједна имена. Отвори другу

велику и стару књижурину, објеси наочаре о нос, подвије им запонце под власуљом, преврће лист по лист, лиже прсте да перо од пера раздвоји, никад

наћи! Напокон нађе злокобну ставку и чита: „Ако

би који властелин уграбио чељаде господарево, да

плати десет перпера глобе. Ако би то који пучанин

урадио, да му се уреже десно ухо. Ако би ко од пука

уграбио властеоско лице, да му се очи избоду; ако

ли пучанин уграби властелину живинче, да плати

десет перпера глобе. Чу ли?“

„Чух, ухо!“, рече Радо.

„Десно“, додаде Медин.

„Десно“, поговори Радо и придаде: „Али ко?“

„Суд“, викне Медин.

„То је као она о мишима“, поврне Радо.

„Која о мишима, зла ти срећа? “, скочи Медин.

„Она кад су се купили и договарали да мачки

објесе о врат звонце да је чују издалека. Но се не

133

нађе миша да се примакне врату мачкину, па збор мишији пође у ништа“, рече Радо као са шале.

„Мичи се, хало и никове! Ти да се закоником и

властелом ругаш? Ја ћу за то мислити, ја ћу казати

кнезу паштровскоме јесам ли миш, или мачак, и... и...

а ти стисни и мучи да не погинеш.“ И ово говорећи

Гашпар истисне Рада из собе, а притвори махом врата.

Уждио југ да се морем није могло, а сухом било

је тешко и стравично. Узме Гашпар лађу на четири

весла, су четири јака и вјешта восца, и крене пут

Будве. За длаку га не прождрије море сампетога, јер

се мала и откривена лађа љуљала по валовима као

кора од ораха, час више час ниже запјенушенијех и

набрекнутијех таласа, да је Гашпару дотужило, тер

узе паљ да испод поднице црепа море, што је силни

вјетар с крме улијевао.

Мокар и озебао доприје Гашпар у црни мрак код

побратима свога Петра Бубића, млетачког пуковника

без пуковније.

И овдје нам треба малко уминути главну повијест.

Бубића се племство зачело год. 1412. под Ђурђем

Бранковићем, како свједочи деспотова повеља, издана исте године у тврђави Свете Госпође у Будви, а притврдило године 1421. кад је Бубић предао тај град Млечићима. Ова је породица добила од Млетака

сјајне и широке повластице са својим оглашенијем

јунаштвом под Кандијом и на Лепанту. Цвјетала је

и краљевала у Будви четири вијека, а ископала се

134

год 1813. Овај Петар Бубић, о кому пишем, имао је у Млетке млађега брата Марка, који је уживао код

оне госпоштине велики уплив, и могао чоека дићи

с вјешала.

Гашпар Медин пожали се Бубићу како га кнез

паштровски јаше: „Наговара ми“, рече „кметове да

ми се одмећу, и већ је многе премамио и на своју

руку обратио ласкањем и обећањем. Оне што му за

потребе нијесу учи и подбада да ми не давају и не

служе. Најпослије уграби мојему чоеку у Шестанима

заручницу, гдје тобож ја господарим и судим. Но

што му ја могу, кад му не може влада? Зна се чисто

да је кнез паштровски открито ходио доста пута у

Жабљак на договоре Стеваном Црнојевићем, и њему

на покајање пошао су триста Паштровића, а тијело му

пратио до отока Кома гдје му је гробље. По Стевановој

смрти дописивао се и састајао са његовим сином

Иванбегом, а листове носио и доносио тај му сестрић, што га жени у Шестанима, да ту нађе уздана пријатеља гдје би му књигоноша коначио у честијем путовима.

Свако зна, осим ћоре владе, за те њихове договоре

и како раде примити градове приморске Будву, Бар, Драч и Улцињ, и на сва уста повиједају народу да је дужде Франо Фошкари преварио Балшу да му те

градове прода, али да Балша није их могао продати

без Стевана Лазаревића. Но за Бога, побратиме, сад

или икад помози! Ако ли се мртва влада млетачка

не обрати и нас властелу не обрани од овијех Срба, 135

идем у Турчина да љубим паши папучу. Рука мије руку, а образ обије!“

„Немој тако, побратиме“, одговори Петар, „и мени

је дотужио тај охоли кнез. Игра коња пред Будву, окумио се и стекао уздане пријатеље у граду; прима благо од Срба и Дубровчана, носи одоре као цар, а

ја му се с пута уклањам као да сам му субаша. Ево

залуду три пута да пишем брату, а шест да говорим

провидуру. Нешто су господа у Млецима клонула, откад изгубише Негропонт свака им се несрећа догађа, препали се од Турчина да нијесу живи. Но

ћу опет писати брату крвавијем мастилом и рећи

му открито да нам није већ овдје стојбине, ако тому

чоеку главе не дођу.“

Ту обојица нашарају лист лажима и потворама, а опреме га по некој галији, што се у луци мијењала.

Не прође дуго вријеме док дође на которскога

провидника тајна наредба од десетиње да ради

свакако отровати кнеза паштровскога, а сестрића

му на галију приковати.

Провидник није ништа радио без вјерне властеле

који су му вазда при руци бивали. Договори се

с Бубићем како ће то издајничко дјело без своје

опасности свршити.

Случи се у то доба године да се заваде око граница

кнежеви грбаљски Лазаревић и Бојковић. Скоче Бубић

и Штиљановић да им не даду да се побију. У мало

дана њих два у Котору сравне спор, а оставе кнежеве

136

на миру. Кад било при растанку, пођу њих сва четири кнеза у провидника да га поздраве. Лукави Млечић

заведе говор о турскому рату на Негропонту и како

је издао млетачко војништво неки војвода Канале, али да се опет надају освојити оно важно мјесто или силом, или нагодбом. У то приступи једна момица

наточенијем пивом за све пет. Правда божја помете

слушкињу! Бубића допане отровна чаша, узме је и до

капи испије, као да боље принуди и Штиљановића

да и он безобзирнице његову допије. Појашу коње и

допрате Бубића до испод Спилица пред Будву. Бубић

сврати дома, кнежеви се грбаљски поврате кући, а

Штиљановић настави пут к Бечићима.

Исте ноћи умре под тешкијем мукама Петар

Бубић, млад и зелен. Остане му син од по године у

колијевци, којег сенат млетачки прогласи пуковником, или што га је гризла свијест да му је оца нехотице уморио, или на стричевој молби. Провидник се

раскаје и полуди.

Кад Штиљановић допре кући, чује лелек. Пита:

„Што би?“ Док му кажу како су долазили дуждеви

људи и пријеварно премамили сестрића му да пође

с њима на галију „Бастарду“, као да ће војсци месо

погађати; кад дође на галију, укују га и зајме пут

Млетака.

Ово се све догодило у једном једином дану, није

зло злу одушка дало.

Не питај како се кнез смутио, ни које су му се

137

мисли по глави виле. Чекати нож за врат, или дизати из Паштровића! Што је гођ мислио, на ту је смислио, и чисто хћаше с оне стопе селити да му није било жао оставити недужна сестрића сужњијем. Не знајућ

докле су сплетке и потворе досегле, надао се и себе

варао да ће га сужањства избавити молбом и митом.

Још му је селидбу пријечила љута глад што је народ

морила. Недаћа и скупоћа осиромаше пук и оставе

га без хљеба. Проспе кнез благо у новцу и у житу, довезне из Пуље пуних бродова ржи и јечма, разда сиромасима у милостињу, а живљијема на вересију

без добити, и сав дан је дијелио убогима жито, нити

би ручао ни обједовао док не би свако чељаде добило

опредијељену мјеру. Своје мучне млине уз Бечићку

ријеку раствори свијету да меље без ујма, а кад би

га сестра прекорила да се не обраћа на сужњега

сестрића, кротко јој одговараше: „Секо моја, твој син

има сваки дан по трипут хљеба, ако је и крвничко, но ови несрећници погибоше од глади.“

Овакво несретње стање трајало је до нове жетве. Пук

ослабио и ојадио, ждерући луду и неосмочану дивљу

траву, остаде без ништа. Сребрно оружје, покућанство, женски уреси и злато, све је лежало на гомилама код каматника и претргарица. Дојиље, с глади обезмлијечене, носиле би пород у повојама, младе и тужне. да им га по градовима госпође за душу припитају.

Кад чу Марко Бубић у Млецима пријеку смрт

свога брата Петра, дотрчи дома да види синовца и

138

добра. Проспу властела глас да су Которани отровали Бубића из зависти, пак му крв личали на Петра и на

Павла, тек да уклоне са себе сумњу. Но ипак било

је људи који се нијесу пуштавали заводити, пак је

истина, ако и споро, начисто остала.

Једно јутро ненадно дође Марку Бубићу у походе

кнез паштровски. Научио Марко у Млецима да навија

лицем не по срцу но по памети, дочека лијепо кнеза

и жалоснијем гласом а тужнијем срцем оплаче брата: жалећи да земља остаје без људи племића и јунака.

„Говорио сам му, а и често писао, да иде у Италију

да се лијечи, јер се одавна жаљаше да га нешто у

ожичици мучи; а један ваљан лијечник има већ три

године да му је претказао да ће умријети напрасно.“

Кад се Марко разабра и поче да мијења разговоре, Стефан стаде да му повиједа како му суд зароби недужна сестрића и помоли га да му га ради оправдати

и искупити.

„То је прва што чујем“, рече Марко као зачуђен.

„Ја се дома мало намијерам, па ми је свашто ново. Да

сам прије умро не хћах ни те чути. Данас је, кнеже, у Млецима, да те Бог учува, стега и страха што још није никад таквијех било. Све се једно боји другога, изневјерио се свијет, пропала зајимна узданица.

Поставили суд од тројице, пак два од њих кад се сложе

могу онога трећега објесити без исповијести, или га

у поноћи утопити да му се не зна крвника. Кажем

ти као на духовну, а знам да ме нећеш пронијети, 139

да сам једва чекао да се извучем из онога пакла. Но, додуше, није толико крив суд колико су људи. Да су људи добри, не би суда ни требало! Бог сами зна ко

ти је тога сестрића облагао и упропастио! Може бит

да страда у туђе име, као што ми је једном страдао

тако покојни отац, анђо му душом! Слала га тројица

у Дубровник, па га догодине десетиња затворе под

оловнице. Што ће он? Проси сваки трећи дан да му

дође духовник да га исповиједа као да ће мријети.

Кад дођи поп, нема друге исповијести но што тражи

да му кажу рад шта је под затвором. Поп испуња

сваком ту жељу. Додија се десетињи, те га након

године призову преда се и кажу му чему чама под

оловницама. Он се стаде крстити и да не нађе писмо

тројице, који су га слали у Дубровник да увађа ону

господу, не хћаше никад кости из тамнице изнијети.

Овако ти је, може бит, и са сестрићем.“

Кнез препоручи му наново и обећа Марку кумство.

Бубић га дохвати за десну руку, и кунећи се животом

свога синовца, обећа да ће одма писати пријатељима

у Млетке да раде на сваки начин избавити Стевана

тамнице. „Ја се надам“, закључи Марко „да ће ми

још бесједа ваљати код госпоштине, за коју је моја

кућа доста крви просула и мука пренијела. Та твој

сестрић није можда угазио у дубоко, но зар страда

у туђе име, или за туђе масло.“

„Све се бојим да је погинуо с вјеридбе“, настави

кнез при поласку. „Пође му свијест за једном дјевојком 140

у Шестанима, па чух да је ту дјевојку била маћуха обећала, иза жива оца, некаку ковачу, који је Мединово чељаде. Не бих рад да га је топ с те стране убио.“

„Прођи се, кнеже, шале!“, додаде Бубић. „За такве

ситнарије не кују се људи по галија.“

„Али Бог зна“, поврне кнез, „како су то злотвори

нашарали, направили од мухе коњче!“

„Ја ти се кунем да не знам ништа, а да ћу се

заузети као да је мој сестрић“, закључи Марко, као

да једва чека да се разговор прекине.

„Прво ти кумство од моје куће, ради да ми га

избавиш, јер сам му на чудо од матере; а опет не

бих рад да што с мене страда“, додаде жалосно кнез.

„Ја мним да би било право да влада погледа на

тебе, јер ти је сестрић, пак и да је што погријешио у

лудости и незнању, да га помилује због ујака. Вјеруј“, викне Марко, „да ћу настојати, и какав будем човјек тако ћу и учинити“. Ту се руче и пријатељскијем

ријечима раставе. Тек кнез изађе из собе, а Марко

остане сам, почне да говори сам собом: „Једва чеках

да ми се макне с крај очију, чињаше ми се ступац

крви. Док ти ослободим сестрића, нећу ни јести ни

спати, док те код њега спутана не видим, онда ћу

ране лијечити и брата прегорети. Крвниче! како си

се усудио доћ ми у кућу да ми позлиједиш тешки

бол? Чудим се како сам могао претрпјети, како ми

није срце прекипјело кад сам га видио пред очима.

Имам пријатеља у сенату, имам га код десетиње и

141

код тројице; ако ми сад не помогну светит брата, неће већ од моје куће никад ни службе ни послуха госпоштина имати. Како ко теби, тако ти њему.“

IV

СКАДАР

Град Скадар лежи на високу брду, гдје се језеро

у Бојану слијева. С истока кваси га Дрин, са запада

широко и рибљиво језеро, а брежуљци, посађени лозом

и маслином, ките га наоколо све до пространа луга.

Ријека Бојана тече до мора лижући шумом обујена

брда. Градили га земаном браћа Мрњачевићи, а

продали дужду браћа Балшићи, пете године по Косову, па се залуду прегонили да га Млечићу преотму Балша трећи, Ђурађ Бранковић и Високи Стеван.

Но докле Турци поврате Млечићу Негропонт, Мехмед други пошаље Сулејман-пашу су десет хиљада што јаничара што оклопника да освоји Скадар на

Бојани, којег је стражио малом силом Антун Лоредан, док му приспије првог липња 1474. војвода Болду с галијама, које су се онда враћале из Мисира. Домало

дана допаде и војвода Петар Моћениго, и ова двојица

прекрију Бојану својим лађама. Но је било зло што

лађе нијесу могле приступити Скадру, јер је Бојана

плитка. Онда домишљати Млечићи пошаљу Људевика

Бемба к Иванбегу Црнојевићу, сину покојнога Стефана

142

да га како гођ склони на бој против опћег злотвора.

Но Бембо није знао језика ни како би до Иванбега

допро, камоли да га на рат покрене. Нагна га добра

срећа на неког галијаша, који му каза да на његовој

галији чами неки сужањ с овијех краја, који добро

познава путове и кнежеве околишне.

Тај сужњи био је наш Стеван. Зовне га Бембо

и даде му тврду вјеру да ће га ослободити, ако га

искрено послужи. Стевану сване. Укрцају се у један

велики чуњ и завезу уз воду. Чују путем од рибара

да Иванбег сједи на Врањини, оток на језеру, гдје се

искрцају и кнезу прикажу.

Иванбег спрва почне да се жали на Млетке:

„Преваристе Балшу да ви прода Скадар и четири

приморска градића за хиљаду дуката на годину, а

мој покојни отац не хђеде се пријети, но вам спрости

пријевару, а учини уговор на овому истому мјесту с

вашијем поклисаром Иваном Боланом (6. рујна 1456).

Сад ви мени сваки дан крњите границу и мамите

моје људе да ми се одмећу.“

Бембо стаде обећавати масне на празне, и обрече

дати Иванбегу оружја и новца, ако му помогне. Иван

се дуже отимао док се Стеван откри и рече: „И мој ће

ујак доћи с Паштровићима да одбије са Скадра Турке, наше ће се војске смијешати и видати косовске ране.“

Ту углаве борбу док један тече, а уроче дан кад ће

Иванбег поћи по ратне справе да их пренесе с Бојане

на Вир. Иван угости млетачке људе и справи их веселе.

143

У повратку припита Бембо Стевана: мисли ли збиља да ће му доћи ујак с приморцима дужду на

помоћ?

„Би чисто“, рече Стеван, „да мене види који сам

му мио као да ме је родио“.

„Ја бих те пустио“, поврати Бембо, „но ако ти

омаче, ја ћу изгубит господство и хљеб, а могло би

бит и главу“.

„Ево ти по сто пута непреломне божје вјере да

ћу прексутра вече бити на Бојани и донијети ујчев

глас“, викне Стеван, оставив весло. „Него ме искрцај

овдје под Сеоца, да ти доведем хиљаду момака, што

ће сваки прегнути да мре, као да ће се посветити.“

Бембо нареди восцима да се крају примакну к

десној обали, и да завезу струји у покос. Ту искрцају

Стевана, пошто га Бембо дарује су два дуката и

опомене о заданој вјери.

Двије су постопице уз рудине сеоске, једна води

к западу у Шестане, а друга на завоје и окуке пут

Паштровића. Ту се Стеван нађе на муци, хоће ли

прије к тазбини или к родбини. Висила вага равно.

Но кад му на ум пане задана вјера придаде ногама

пут Паштровића. Сунце у море, а он на кутњи праг.

Не питај, ако си рађао, каквијем га весељем дочекаше

оно двоје старости. Грле, љубе, припитују: куд? како?

зашто? докле? Но Стеван прекине су двије ријечи, пак уморан легне и заспи. Пошто се сутрадан одмори и руча, и пошто обесели родитеље да ће се брзо

144

повратити кући, честит и пун славе, прими благослов и продуљи пут. У само подне дође у ујчевину. Кад

га кнез видје, помисли од прве да је бјегунац па

му се горе препаде: „Нијесам млетачки бјегунац“, рече Стеван љубећи ујаку десну руку, „но умолник на кнеза паштровскога да купи војску и да хита на

Скадар“. Ту ти сједне и приповиједа ујаку све редом.

Кнез се снеби. Иза подужег мучања прекинута

честим уздисајима, шетајући наглим корацима, поче

да говори: „Ти си јошт дијете, не познаваш млетачку

ћуд. И кад бих ја дигао на душу народ, који се још није окријепио иза тешке гладиње, и кад бих оставио себе, тебе и још пет стотина глава под Скадром, мислиш ли ти да би нам Млечићи били харни? Да би им ми

омилили? Вараш се љуто! Док ослободе и награде, чувај се да те усред побједе за леђима не стуку! Кад би само за нас два мислили, ми би морали с ове

стопе селити, јер та бој, добили не добили, притећи

ће Српству окове. Но кад помислим, да, ако пане

Скадар, ево Турци прије године у Котор, боље јуначки

гинути преко границе, него дома гледати гдје Турци

млате топузом ту сиротињу, и гдје ове задужбине у

мунаре претварају. Јер чуј, ако Млечић сад изгуби

Скадар, а Иванбег Зету, неће вити барјака крилатијем

лавом с ону страну Неретве за овијех људи, ни остати

крста од три прста у овијем крајима. Но кад си дао

вјеру, не погази је. Хајде с Богом, била ти честита

добра срећа, ево и мене с Паштровићим на Скадар, 145

ако већ неће ниједан своје куће видјети. Бог зна нас два се већ виђати, како ли! Каква нас гођ судбина

чека при растанку, држи овај мач вуковац паши

га и пази ко га је пасао. Доста се крви напојио, али

срамоте није никад дома донио! За крст части, под

којом гођ заставом војевао, чека те дуготрајна слава.

Све јунаштво Краљевића Марка не може му пред

свијетом опрати љагу што је био турска придворица.“

Стеван поспи два сата, па вечера и настави пут.

Прође планину, прегази опет они каменити пут. Вила

му се по памети успомена кад је ходио да купује рибу

свецу и кад се кући враћао. Која разлика! Сјећај се

кад што угодна обноћ снијеш, све се памећу обдан

повраћаш на милину коју си сањајућ осјећао; од

свега се помињеш, све нађеш у памети као уковано, осим оне чаровне дивоте, коју је јавје и вријеме потмастило. Дође пред кућу Мркоњића, кад ли је

пуста затворена. Не чује ни да пас лаје, ни да кокот

поје, а већ је тобож разданило. Пренеможе се, па

сједне под орах. Николико не прође, а ево Ружа с

воде вједром на глави. Угледа Стевана испод очију, зарумени се, па поблиједи и попане је ледена пот.

„Је ли Вуко дома, о, дјевојко?“, рече Стеван.

„Даће Бог“, одврати Ружа, отварајући кутња врата

„него је синоћ пошао са селом на војску“.

„А гдје су ти остала кутња чељад?“, достави Стеван.

„У приморју; али им се надам који час“, одговори

Ружа, корачећи преко прага.

146

„А познаш ли ти мене, Ружо?“, дода Стеван. Ружа умукне, уљегне у кућу, па сједне на горњи прозор, тако како не би вјеренику ни леђа окренула, нити га у очи гледала.

Видје Стеван да га Ружа лијепо познава, пак

стаде да говори: „Хћела је несрећа и моја и твоја да

панем, прав као анђио божји, у сужањство. Не знам

ни данас с чега, но се уздам брзо слободи и части.

Нијесам ти могао послати прсте, нити те огласито

вјерити. Идем на војну, пак Бог зна хоћемо ли се већ

гледати. Ево ти обиљеже с руке, што сам прексиноћ

узео матери из заклета од скриње. Знади да си моја

и да нас од смрти не може ништа раздвојити.“ Пошто

то изусти, скочи на ноге и баци у прозор прстен, прођеден и омотан марамом.

Ружа се смути: „Не смијем ја примати обиљеже

мимо оца; но те заклињем да га узмеш, а ето Вуко

тамо под Скадром, па како вас два учините; немој

ме, жалосну, стидјети.“

„Збогом, дјевојко!“ викне Стеван. „Дођи при

Бојани да ми видаш ране или укопаш трупље. Сјети

се косовске дјевојке!“ Пак омаче као јелен низ ону

раван.

Ружа диже с пода мараму и прстен и сита се врх

њега исплака. Све мисли гдје ће с њима: у скрињи?

Преметати ће је маћуха! У тетке? Далеко је. Код

другарица? Нема вјерне. Пође под орах, опажа види

ли је ко, па у једну процијеп стабла уложи дар.

147

Није био Стеван николико одмакао, кад срете Марију и Руму гдје се враћају кући. Назове му Марија

добар дан, па га меденијема ријечима заустави:

„А ми се били“, рече, „препали да си сужањ. Јеси

ли Ружу гледао?“

„Зато сам и долазио у Шестане, а она на мене

не хће ни да погледа, већ затвори врата и закле да

јој се мичем с напасти“, одговори Стеван.

„Но ћете бити јошт што пробесједили и претресли“, достави Марија козијем веком, „није опет ни Ружа тако дивља, иако није углађена приморкиња.“

„Нијесмо, свеца ми, ни жугнули, ни једно друго

у очи погледали“, поврати Стеван као једак на такво

неумјесно питање.

„А где ћеш сад?“, окрену вјешто Мара. „Што не

сврати да се малашно код нас одмориш?“

А Стеван: „Немам кад, хоће ми се да сам вечерас

на Бојани, или да дам главу.“

А Марија: „И Румин је очух пошао, како чух, синоћ на војску, зато смо дома и похитале. Долазили господареви улаци и вас дан с поклича кликовали: ко је витез! А ти, збиља, гдје си ходио по овому жаропеку? А ми се забринули, слушајући да си пао

у сужањство.“

„Да видим оне старости јесу ли још живе“, прекине

Стеван.

„А би ли код ујака, Стеване?“

„Бих трен.“

148

„Је ли добро кнез, хоће ли и он на војску?“

„Не знам ништа, но знам да је на муци; просуо

оно своје гладницима, па сад пуха у шакама.“

А Марија: „Ја не вјерујем да неће онакви лав на

Турчина...“, пак сједе као да чека дуги одговор. „Кажи збиља што, да знам хоће ли ми бити Вук задружан.“

„Немам кад“, викне Стеван крочећи, „него збогом, и Ружа ти на велики тешки Божи аманет!“ Кад ово изрече, тркну као да намири омету.

Кад Марија доприје кући, стаде најприје да

припитује и искушује Ружу лијепим начином, тек

да јој извуче коју ријеч: што је Стеван долазио, што је причао, гдје је ходио, шта ће радити и када ће доћи. Ружа није знала да отповиједа на ова

питања, но каза право оно што је било, само за таји

да је дар примила. Кад видје Марија да јој лијепе

не помажу, удари у ружне: „О несрећо и срамото!

Добро се рекло: у сваки род по један рог. До данас у Мркоњића кући није га било, а јутрос га припе

ти. Боље да сам удовала до гроба него ти дошла за

оца, да овој мојој несретњици утопим срећу. Ако ти

дође жив отац, хоћемо те изагнати; да сирово дрво

не изгори уза сухо.“

Ружа се скамени.

Стеван приспје на Бојану у праскозорје. Уљегне

пред Бемба, каже му све редом и добро га обесели. „Би

ли се ти поуздао поћи до Скадра и предати нашему

војводи једно писмо?“, рече му Бембо.

149

„Бих“, одговори Стеван, „по свој прилици биће ноћ тамна, него ми омотај писмо у велико да га виде из

далека наше страже, да ме не убију у име Турчина.“

Писмо Бембово бијаше збиља дуго и широко.

Соколи Лоредана да се придржи, а ево му помоћ

одасвуд. Стотину лађа напунио и оружао Иванбег; хиљаду момка води кнез паштровски; четири сто Пуљеза води Малипиеро. Најпосље пише да је опремио

своје људе, преодјевене у фратарске аљине, да узбуне и подигну Малисоре и горњу Арбанију за крст и слободу.

Стеван дохвати писмо, одвезе се до под град, изађе на сухо и све пожапке прође турски око; кад сине муња зазри пут, кад сијева пани потрбушке. Од

ломине до плотине, сване му пред самијем градом.

Викне стража с града: „Ко си?“

„Књигоноша“, рече Стеван. Бијаше већ разданило

кад га омотаном главом, да не види очима, изведу

пред Лоредана. Нађе војводу гдје тјеши и соколи

огладњело и ожедњело грађанство: Да још притрпе

осам дана, ако не би помоћи, да ће предати града на

погодбе. „Ако сте гладни, ево вам мојега меса; ако

сте жедни, ево вам моје крви“, викаше Скадранима

јуначки син Лоредан, а они заоре: „Живјели Млеци! “

Повиједа Трогиранин Ћипико, који је галијом у

тој рати заповиједао, да су многи у граду умрли од

жеђе, а и послије боја, кад се град ослободио турске

опсаде, многи умру напријечац, јер се лакомо напију

нездравом водом из језера да утуле давну жеђу.

150

Но би мало трајао први утисак Лореданових ријечи, да не дође Бембово писмо. Премда је суд

смртно накаживао оне који би објавили службена

писма, Лоредан прочита грађанима и војсци Бембов

лист, и тако их охрабри, а надом припита.

На Огњеној Марији ударе Турци јуришем на град.

Имали Скадрани множ велику коша, оплетенијех

прућем а омазатијех пакљеницом, у којима зими сипљу

жито да га врх огња од влаге и црва учувају. Ове коше

пуне, удушене сумпором, паклом и кучинама, горуће

и вреле, оборе на стотине низ брдо на турску војску.

Преко тога литице, дрвље и камење ваљаху одозго низ

ону стрмен; топове набијаху грохотом, а просипаху

врелога уља, лоја и пакла с градскијех зидова, уз које се бијесни јаничари натегом пењаху као уз нос.

Изгуби тај дан паша око пет хиљада људи, што

опечених, што смождених.

„Је ли допуштено говорити?“, рече Стеван Лоредану

слободно и смионо.

„Јест, синко, ако узумијеш“, одговори војевода.

„Ја велим да ме пустиш“, настави Стеван, „да

пођем код Бемба на Бојану да му кажем што је амо

било и да га посоколим на бој“.

Стеван добије допуштење и опет мраком изађе

из Скадра и дође здраво и весело код Бемба. Исти

дан пуче глас да је кренула зетска војска с Вира низ

Бојану, и да су се дан прије здружили Паштровићи

с њом подну Црмнице. Није било куд и камо но је

151

требало озбиљно ударити. Напану Млечићи с једне, а Срби и Хрвати с друге стране и пожену Турке до Бушата. Скоче Малисори да им не дају навише и

посијеку их преко двије хиљаде, а остатке подагнају

у доњу Арбанију, гдје их је чекала, онако грозничаве

и сломљене, друга комарда.

Бој на Скадру обрадује млетачку госпоштину, јер

осим што јој поврати угушени дух, оживи трговину

и господарство на мору. Она свјетина, и онако

занешена за светковинам једва дочека згоду да

развије весељасту ћуд. Петар Моћениго постане први

Млечић, па мало иза тога и дуждем; Антун Лоредан

великијем морскијем војеводом, а кћер му добије од

сената пет тисућа дуката прћије. Иванбегом удовцем

освати се госпоштина, давши му владику Кату Ориа

у жену, почем га и запишу у златној књизи. Бембо, такође обдарен и слављен, поведе са собом Стевана Калођурђевића да га господи покаже и препоручи.

Тешко Луци на препоруци!

Но је Марија Вукова живјела и бдјела. Ова

крвомутница, док се Стеваном раздвоји, тркне у

Будву и каже Марку Бубићу како је Стеван крадом

побјегао из галије и ходио обноћ да се састаје са

ујаком да вијећају како ће ударити с плећих на

млетачку војску, тек би је Турчин сломио.

Марко Бубић, стари и подмукли лисац, пошто

чу и упамти све што му Марија каза, изаждене је с

крај себе и рече јој срдито: „Ти си зла жена, која си ми 152

брата завадила паштровскијем кнезом, па мислиш да ћеш и мене. Мичи ми се с очију и те лажи хајде

продавај кому другоме, ја знам што си ти.“ Омаче

Маријане зрелице, а Марко, прије но заборави, писа

они час у Млетке све што чу од оне лажице, и у шире

изглади и наниза, као да је све очима видио.

Писмо Бубићево стиже тројици истом галијом

на коју се Стеван возио. Не помогу му ни Бембо, ни

Лоредан, ни његово јунаштво, ни правица. Баце га и

окују у најгору галију, која је била спремна да крене

пут Ижмирне.

Чамао на тој галији неки братоубица, с којим

се је Стеван упознао још на Бојани. Та злица добије

помиловање и дође наредба да га ослободе. Стеван, дрхтећи као прут на гори, рече му: „Андро, тако ти онога хљеба што смо заједно јели

на галији и онијех мука што смо скупа дијелили, кад

ти домаћи посли допуште, тркни у Паштровиће у

мене дома, поздрави ми родитеље, кажи им да сам, Богу хвала, здраво, да ми је код дужда свако добро, и да ћу брзо доћи дома срећан и честит. Овако ћеш их

утјешити и чинити да узаживе још који дан. Узгред

дај ми матери ове пет дуката. Немам више; јер су

ми плате скадарске устегли; нека их пошаље мојој

заручници по узданој прилици. Поздрави ми ујака, и њему кажи натајно како су ме лијепо Млечићи даровали. Реци му да бјежи главом без обзира, док

му је још на рамену, а мени како да Бог.“

153

„Хоћу, божја ти вјера!“, обећа Андро. Ту се изгрле и изљубе, па растану.

Галија развије једра на Митровдан и послије

дуге и мучне пловидбе дохвати се краја на Ижмирну

почетком зиме.

Трећи дан пошљу Стевана сампетога да напуне

десет бачава воде броду, и дадну им оружје да се

бране од Арапа. Стеван зазрје међу оном настоженом

хрпом оружја ујчев мач. Узме га и припаше. Како се

краја дохвати, побјегне у једну густу шуму. Тражили

га залуду до ноћи, па да себе оправда, запише га

галија у мрце.

У њекому селу нађе Стеван да двори богата

Турчина и у мало времена научи турски.

Но кад се Турци сјете да је Стеван друге вјере, почну га прогонити и презирати. Један дан, ходећи мачем о пасу преко једне пољане, неки ага назове га

кауром. Обазре се Стеван и турски га опсује. Турчин

тргне палош, а Стеван мач, те се заиграју један пут

другога и стану да се сијеку. Стевану прискочи срећа

те убије такмаца. Скочи кулук на побуку, веже му руке

наопако и баци га у дно тамнице. Трећи дан изведу

га пред кадију, који осуди да га набију на колац да се с коца каје. Џелат одјеље колац и већ воде Стевана

да га натичу, док оџа викне како је у Турчина обичај

кад смиче кршћанина: „Ако ћеш пљунути на крст и

посунетити се, да си прост!“ На стравични призор

одјељана коца, жалоснијем срцем и смућеном душом

154

пусти Стеван да га сунете. Поставши Турчином добије коња, оружје, одијело, али се не хће нипошто женити

ни абдес узимати, пак уђе у јањичаре и запише се

цару војник задовијека.

V

РОТАЦ

При мору, међу Лаством и Баром, видиш и данас

развале старог манастира Богородичина на Роцу, или Рацу или Рту; како коме љепше на уху звучи; такође и гомиле разоренијех градића Хаја и Нехаја који леже манастиру на поглед.

Краљ Милутин српски и матер му Јелена сазидају

цркву и манастир године 1310, и упуште му многа

села и многе земље у нахији барској и у опћини

паштровској, како изговара повеља, дана у Неродиму

граду, што није чисто допирала до М. Болице, которскога повјесника, који о Роцу неизвјесно пише.

За времена наше приповијести цвјетао је

манастир Ротац богатством, украсом, прилозима и

братством побожнијем и ученијем. Био му је глава

игуман Серафин Поповић, и он Паштровић, посник, проповједник и жарки родољуб.

Једно вече довезе се Стеван Штиљановић под

Ротац и уђе у главну ћелију, у којој нађе игумана гдје с покоре преписује Нови завјет. Игуман се зачуди

155

кнежеву ненадну вечерњем доласку. Пошто су се питали за здравље и рекли да су здраво, почне

кнез да откријева игуману своју тајну намјеру: како је наумио селити из отаџбине прије него га Млечићи удаве. „Дошао сам да ме исповиједиш

и причестиш, и да ти оставим два заклада на

сахрани. Први заклад опоруку, којом остављам

своју преоставштину сестрићу, ако се жив поврати

и стани у отаџбини. Дође ли му пусти глас, то моје

нека пође половина манастиру Прасквици, којега

сам ја оградио, а друга манастиру Дуљеву, којега је

оградио Душан. Земље и куће у Надлушкоме пољу

остављам Роцу да ме помињете жива и мртва. Ево

ти о томе моје саморучно писмо. Овај самопис

објави кад чујеш да мене већ није. Други је заклад

Ружа, вјереница мога сестрића. Отац јој погибе под

Скадром, крвави јунак, Бог да га прости, а она оста

на маћухиној немилости. Бојим се да је не изда

ковачу, да ми не искоби сестрића. Ти, оче, имаш у

Зупцима вјернијех кмета од цијеле узданице, предај

им Ружу на аманет, нека је причувају и наставе, ако

буде од Бога суђено да се заруче, да живе у љубави

и слози. Кад добавиш Ружу, дај јој ово пет дуката

што их јој их је вјереник послао са поздравом и да

му се брзо нада.“

Игуман, видећи да је кнез озбиљно одлучио

селити из отаџбине, није се могао усудити да му

разбија, него му срце преври од жалости, па стаде

156

да плаче као мало дијете. „Укроти се, оче Серафине, и поштеди те сузе за вишијем губитком. Немој мислити да се гријешим, запуштав отаџбину без

главе, данас кад је у шкрипцу међу лавом и змајем.

Јошт је преостало српске земље и хрватске, пак идем

тамо гдје ћу барем јуначки гинути, а не да ме овдје из потаје трују. Сад када се Иванбег ожени с Латинком, а постаде госпоштини зет и дужду дјетић, шта ћу овђе да радим? Хоћу ли чекати као овца нож? Ако

се дочепам Херцеговине, прећи ћу тамо у Сријем и

чућеш јесам ли жив. Данас нема наде до у Бога и

своју мишицу.“

„Кад си намислио селити“, рече игуман, „ја ти

нећу, ни смијем ту намјеру разбијати, ако и видим

да ће ова шака народа без тебе пропасти. Твоју

ћу опоруку свето испунити. Ружу сахранити на

црковному, гдје јој се неће ни влас с главе ишчупати.

Ако мене смрт уграби првога, наћи ћу вјерну

замјеницу. Ти си, кнеже, јошт момак, можеш доста

урадити за твој род и славу. Мој ти благослов при

поласку, а моје ће те молитве пратити до гроба, па

ако те надживим, и до свога. Друго ти не могу, већ

обећати да ћу ти доћи у походе, ако се у Сријему

смјестиш и окућиш.“

Ујутро, пошто се среди и опрости с калуђерима, поврати се својом лађом у Паштровиће, гдје га је скупштина чекала. Сједне на кнежев сто и почне

говорити:

157

„Браћо Паштровићи! Минуло о Петрову дне шест љета откад ме изабрасте кнезом и главом ове

племените опћине, а то не по каквој мојој особитој

врлини, већ стога, што ми је на кућу ред пао, и што

сте мислили да наличем оцу, душа му царевала

гдје Божић и Великдан. Кад сам навршио треће

годиште службе ја сам вас молио да ме мијењате

по староставнику, но ви моју молбу не примисте, а

ја се покорих народној жељи. Нијесам био срећан за

ово вријеме свог главарства у ничем осим у вашој

почасти и послуху. Уосталоме, Бог је хтио кушати

нашу кршћанску стрпељивост гладом, болијешћу и

ратовима. Колико је нас мање него ли лани? Но сад

кад је, Богу хвала, лакше господовати и слушати, кад су се род у земљама, здравље у чељади, а мир у сусједству повратили, док сам млађи и јачи, хоћу

да вас на кратко вријеме оставим, да се мало са

свијетом упознам, да видим како је осталој нашој

браћи по Херцеговини, Хрватској и Сријему. Ако вам

наступе доба ратна, те будем јошт у животу, ево ме

опет међу вас да их дијелимо заједно.

Остављам вам своју успомену. Браните је од потворе

и злобе. Чувајте обичај и народност као очију зеницу.

Настати ће времена тамна и крвава да ће се многи

одрицати мајчина млијека. Благо оному који у таквом

метежу не изгуби свијест свога племена, и величанство

свог имена. Будите дужду привржени, једно зато што

јошт он једини може вас спасити од турскога бича, 158

друго што засад нема бољега. Највише пазите да судите пуку неумитно, и да се натјецате ко ће кому бити виши

господар, но узданији брат. Ако будете овако радили, проће зло турско и млетачко, а ви ћете остати!“

Сав се народ даде у плач и лелек. Требало је

дебелог сата док је могао најстарији властелин

добити слободу да говори. Напокон устане, слими

капу с главе и почне: „Ни наше сузе ни наше молбе

не помажу код тако одлучне намјере, али свакако

помажу да видиш како те народ љуби, како за тобом

живијем јадикује. Според овијех суза, свака би похвала у ријечима била сухопарна. Ко данас не плаче или

што није овдје, или што се није јошт родио, плакати

ће и дивити се кад угледа споменике које остављаш, који ће трајати док буде Паштровића...“

А један из народа: „А млини?“

„Не забуди на којој си!“, настави властелин једак

што га прекиде.

„Али ћемо сад ми теби подићи споменик, што

ће те потомцима помињати боље но да је златан

или сребрен, а то је да ћеш ти, био жив или мртав, за довијека нама кнежевати, и потле тебе да нећемо међу собом кнеза никад ниједнога.“

Народ прими властелинов предлог и запише

закључак у великој књизи.

Трећи дан мраком превезе се кнез на Рисан, па отле дође у Попово, старцу Херцег-Шћепану на дворове.

159

Отац Серафин, чув да је кнез дигао, пошаље по Ружу и смјести је у Зупцима на црковно, код добре

породице, гдје би мирно и изобилно живјела.

Пође игуман да је види и упита: како јој је?

„Добро, у твоје здравље“, рече Ружа.

Примио сам заповијед од кнеза паштровскога

да те овдје сместим код ове богобојазне обитељи“, настави игуман не гледајућ Ружу у очи. „Ево ти пет дуката што ти је вјереник послао са поздравом и

поруком да му се надаш брзо. Све што ти је од потребе

све ћеш наћи у овој кући, а и ја нијесам далеко. Немој никад заборавити чија си заручница. Чуо сам да је

маћеха на тебе кивна. Ако би дошла да те полази, чувај се да те што не превари.“

Ружа није проговорила од стида ништа, но

приступи к игуману и пољуби му руку. „Дакле, јеси

ли чула? Говори!“, поврати игуман.

„Јесам“, одврати Ружа дрхтећи. „Ја сам сирота без

икога, па иако ми је овдје свако добро у твоје здравље, опет би ми мило било видјети кадгођ и маћуху. Она је мене карала и учила за моје добро. Бољега је срца него што се о њој по народу пронијело; боља је повидјети

него ли видјети. Она ме неће нипошто преварити.“

„Ја ти не браним“, прида игуман, „да се са маћухом

гледаш, но ти си дијете, а мени о врату висиш: не

знаш какав је свијет, па би могла на какве замке

напасти. Није злато све што сја.“

А Ружа покорно: „Кад бих се сјетила да ме ко

160

ради преварити, ја бих дошла, оче, до тебе. Но се надам у Бога да ће ме он чувати, јер ја никоме не

пакостим ни зла мислим.“

„То није доста, мој синко“, закључи игуман. „Рекао

је Бог: чувај се ти, чуваћу те и ја. Правица и недужност, ако није разума, не могу од преваре спасити.“ Пак је благослови и поврати се к самостану.

Кад Радо ковач чу од Марије да се Ружа станила

у Зупцима на црковноме, находећи се у то доба његов

господар у Млецима, потрчи код Марка Бубића, којему

га је господар препоручио. Уљегне у собу Маркову

пољуби га у руку и каже се који је. Ковачима би се

господа често шалила и од њих шалу трпјела.

„Ти си они што су ти преотели жену“, рече као

са шале Марко.

„Јесам баш ја они злосретњик“, одговори Радо

смијехом.

„А гдје ти је збиља сад млада? “

„У манастиру Роцу. “

„Шалиш ли се збиља?“

„Не ја, господару, нити ми је до шале. Кад

Штиљановић диже у Херцеговину, прибави је игуман

потачки да с њим живи. “

„Зар као калуђерица? “

„Не, господару, но као робињица.“

„Не лај! Како ти то смијеш о једноме редовнику

рећи? Не знаш ли ти да по црковноме законику не

смије ноћити у манастиру женске главе?“

161

„Залуду су, господару, закони и законици, кад их нико не штује. Има један велики законик у корицама

кожијема а сребрнијема окрајцима, низ којега висе

печати обли као дно од кутије; стоји вазда господару

под узглавницом, и каживао ми је из њега, да кад би

му ко уграбио чељаде са његовијех проња, требало

би грабежљивцу урезати десно ухо. Но данас ко се

обазире на те ваше књижурине?“

„Да... да ...“, примијети Бубић, „збиља је оно

чељаде Мединово?“

„Како не?“, захита Радо.

„То би по законику нашему био грабеж?“

„Двоструки.“

„Дакле, ако је истина, Радо, што ти кажеш, игуман

је погазио законик.“

„Црковни и свјетовни.“

„Оба?“

„То му није, господару. првом!“

„Па како то се смије?“

„Ви господа знате.“

„А шта говори Марија, пуница ти?“

„Као и ти.“

„Што, Радо?“

„Да је уништен господски законик.“

„Не будали, Радо, законик није уништен. но

поколебан.“

„То је, господару, горе.“

„Није, ни дао Бог.“

162

„Јест богме, господару. Да је уништен не би га већ ни било, но је погажен, то је зло.“

„Погодио, Радо. А сад?“

„Не ваља господи законик.“

„Ко вели?“

„Ја.“

„Муч, рђо!“

„Хоћу ја, но неће свијет.“

„Који свијет, Радо?“

„Ваши кметићи.“

„Добра ти је, Радо! Е вала! кад чују кмети да се

може мимо законика, ми господа штетни.“

„Јошт нешто, господару?“

„Пропали!“

„Јошт нешто!“

„Срамотни.“

„Јошт нешто!“

„Што више, Радо, зла ти срећа?“

„Погинули, господару!“

„Није, јадан, али си што чуо?“

„У вигањ мијења се пук, свашто се збори. Чујем

ја да се вама господи зла пише, ако се не лијечите

раније. Данас мени жену, сутра теби земљу. Данас

мени наковањ, сутра теби главу! Кад калуђери дигну

куку и мотику...“

„Доста си, Радо, дробио; неће бити тако. Никле

су вам уши, пак их треба малко поткинути. Јошт је

жив крилати лав!“

163

„Што му хоће заман крила, кад не лети колико ли ни ја.“

„Хоће, брзо, да видиш, Радо.“

„Гдје?“

„У Ротац, по наше чељаде, а не по твоје.“

„С црне на црвену капу.“

„Мичи се, губо, доста сам те пустио да лајеш.“

Тисне га из собе, а врата притвори.

Пошто је два дебела сата шетао по соби

прекрштенијех руку, напише писмо пуно жучи и

једа, те га опреми пут Млетака.

Након неколико мјесеца освану под Роцем двије

галије млетачке с војском и с топовима. Извезу се на

сухи крај два часника и уђу у манастир код игумана.

Мислио игуман, кад их видје, да су дошли по обичају

да мјере приморје и колико је уза њ дубине, пак их

дочека лијепо и уљудно. У то приступе у дворану и

други калуђери.

„Који је овдје“, викну један од она два часника,

„калуђер Серафин Поповић?“

„Ја“, одговори игуман.

„Добро кад си ти, чуј!“, поврне надути часник.

„Шаље нас преведра влада млетачка да нам предате

исти час и без икаква одлагања Ружу... Ружу...“, додаде му друг помукло „Мркоњића“. Опетује први: „Ружу

Мркоњића, коју сте за ваше сврхе преграбили, и ако

ми је не предате, како старији хоће, да вам разорим

стан.“

164

„Какву жену тражите? Не знате ли да у манастиру нема жена?“, одговори забуњени игуман.

„Та ти, калуђере, не помаже. Требало би право

да их нема, но ви сте“, чита из писма„погазили два

законика: црковни и свјетовни“.

„Честити господине!“, настави игуман хладнокрвно

али достојанствено, „ми нити грабимо нити отимамо, нити кому о пакости радимо. Овај се самостан градио да буде уток и прибјежиште биједнима, житница

гладнијема, свјет заведенијема и преваренијема, а не окови ни тамнице. Ружа Мркоњића остала без оба родитеља, на злу маћуху, која је сили да превјери

и да узме мужа мимо онога којему је отац обећао, прибјегну на црковно, гдје ће живјети мирно и поштено док јој дође вјереник, или му смрт чује.

Што ме страшиш да ћеш ваљати манастир топом, он би се право онда развалио кад би престао бити утоком биједнијем сиротама. Чуо сам да влада, којој

ви служите, гради Богу цркве и манастире, али јошт

нијесам чуо да ограђене ваља.“

Часник, љутите нарави, поче да се горе жести.

„Ружин вјереник? То је државни злотвор, који неће

никад видјети своје куће. Био је окројио под Скадром

како не би од нас ни гласника пошло, кад би нас

Турци погнали. Грехота вам је, игумане, варати то

дијете сироче празном надом. Она је дуждева кћи, па

ће се дужде старати за њу; он зна наказати, заштити

и помиловати, а ви калуђери најбоље да се прођете

165

свјетскијех посала, и да се молите Богу по закону.

Него се разабери и предај Ружу да откупиш главу, погазио си једном закон, немој сад другом.“

Игуман отповиједа уљудно али живахно: „И ми

имамо наш закон којега и Турци донекле сносе. Није

то закон гордости, ни силе, ни освете, но смирења, праштања и љубави. Тај закон, кому ми служимо, није нам обезбиједио ни животе ни станове. Помоћ коју смо вазда готови дати искрњему својему, не

може замијенити све благо дуждево, камоли ови

наши изнемогли животи. Разорите и сијеците, не

издајемо црковно уточиште, што је дика вјере наше.“

„Нешто ти је много стало, игумане, до те дјевојке“, поврне часник нељудском шалом, „кад те толико љубав зачарала да за њу даш главу и манастир?“

„Јест!“, одговори озбиљно игуман. „Погодио си!

То ми је крштено чељаде тако омилило да ћу за њега

дати све, осим душе. Ја сам с разлогом очекивао од

једног лица, којему је влада повјерила тако мучни

посао, уљуднији разговор и племенитије мисли. Но

кад ви заборависте на ваше достојанство, како би се

надао ја да ћете чувати моје и оно ове свете обитељи?

Бог милостиви...“

„Који Бог... какав Бог...“, прекрши охоли часник.

А игуман: „Онај Бог што је вас изабрао за своје

оруђе против нас, који смо му сагријешили, кује друго

горе и тврђе чим ће вас из темеља срушити. Онај

Бог који ти се до данас крио, јер га не заслужујеш

166

видјети, указаће ти се једном у свој својој сили, кад те буде питао...“

„Нијесам ти ја на школу дошао, ни да слушам

твоје лудости!“ Пак обрати плећи говорећи: „Чекам

Ружу сутра на броду до ручка!“ Скочи у лађу као

махнит.

Онај млађи часник, мекијем ријечима, поче

молити игумана да се склони и да преда дјевојку.

„Ми смо слуге дуждеве“, рече млађи часник.

„А ја божји“, одврати игуман.

„Дакле дајмо свакому своје“, додаде часник,

„Богу божје, а дужду дуждево“.

А игуман: „Ја давам дужду поклон и данак као

господару земље, но дужде не дава Богу божје кад

пита да му се преда једна крштена душа, која је с

невоље прибјегла у свети његов храм.“

„Онда немој, оче игумане, на нас помржјети. Као

слуге морамо вршити старију наредбу. Свако служи

своме господару“, закључи часник.

А игуман оштро: „Најбоље се служи своме

господару кад му се отворе умне очи да упозна

истину и да одустане од неправде. Ко служи истини

и правди не мре никад.“

Часник се поклони учтиво, пође у цркве, целива

иконе и приложи завјет.

Калуђери су сву ноћ пренашали боље и боље

ствари на села. Свете судове, моћи, ризницу, прилоге

и завјете. Кад било ујутро, а почну топови да грухају с 167

галије, окупи се братство око иконе Богородичине да јој хвале пјева. Чују калуђери где се ори звоник, виде раскрит црковни кров, слушају лелек ђакова по ћелија.

Наумив остати под гомилом овога самостана, смјесте

се у цркву као уковани. И збиља би их развалине

притисле, да један ђак не дође да им каже како се

војска вози пут краја. Бојећи се да не остану сужњи

и под млетачким мукама, оставе цркву порушену, а

манастир пуст, и прибјегну у горња села. Самостан

порине под ударцима гвозденијех зрна, а црковни

зид пукне с перваза до темеља.

Братство се иза тога проспе ко тамо ко амо; виши

се дио остани у паштровскијем манастирима, особито

у градишкому, гдје је имало своје јесенско станиште.

Игуман Серафин није хтио већ живјети на млетачкоме, тер прибјегне у Брчеоски манастир у Црмници, пошто преда Ружу у Сеоца, тетки, очиној сестри.

Овај самостан, онако оборен и порушен, зјао је

педесет година. Пошто Турци отму Млечићима Бар

и Скадар (1468), неки побожни фратри Мале браће

покрију га и у цркви понове божју службу. Након сто

и педесет година опет га развале Турци Бушатлије

од Црнојевића племена, пошто фратре проћерају.

Кад Радо и Марија ослободе Ружу од калуђера, и ископају манастир и куће кнеза Штиљановића и Ђорђа Калођурђевића, почну сновати како би Ружу

отели и силом нагнали да се с Радом здружи. Овога

се посла прихвати Марија. Настави се тетка Ружина, 168

човјека сиромаха и безнишника, који је у великој невољи живио.

Једно вече уз ватру почне тетак наговарати Ружу

да се развјери и да мисли о удаји. Ружа се постидје и

умукну. А тетак је опет стане дражити: „Стеван неће

никад доћи; он је изневјерио свога господара, нашла

му се тајна писма, а ти сваки дан стараш, мисли да

се удомиш док си млађа и јача; питаће те старост гдје

ти је била младост. Теби ту није никакве грехоте ни

срамоте, једно зато, што међу вама није бивало тврде

и огласите вјеридбе, а друго што и црква распушта

жену од мужа кад пане у ропство задовијека.“

„Ја се нећу никад удати“, рече Ружа гледајући на

тетку, „ако ћу се хранити до гроба ткањем на стативама“.

„А чему не?“, припита тетак.

„Тако сам се зарекла“, одговори Ружа.

„Ако ли дође Стеван?“, прихвати тетак. Ружа

умукне као камен.

„То су мађије“, настави тетка.

„То је калуђерско масло“, додаде тетак.

„Није од тога ништа“, рече Ружа, „немојте

напастовати никога. Мене је отац иза жива обећао

ономе дјетићу, па ћу ја вршити очину вољу, да ме не

прокуне из гроба.“

А тетка: „Нећемо те ми, синко, силовати, не

дао Бог, то би била грехота; ти већ нијеси дијете, па

разлучи сама добру од зле.“

А тетак: „Није знао Вукац да ће Стеван пасти у

169

сужањство, а да је сад жив, он би те развјерио да те и не пита.“

Оваквијем приговарањем прођу три пуна мјесеца.

Примаче се вријеме да се на мастиоце у приморју

сукнена пређа бојадише. Тетка одреди Ружу да

шљегне у Будву на мастиоца. Ружа се дуго опирала

изреком да не зна пута, да јој је мука ходити самој, да се боји Радове напасти итд. но на честе теткине молбе и да купи себи нешто руха, крене зором на

пут, преноћи у Спичу, село међу Баром и Лаством, пак урани и путовање настави.

Обала приморја паштровскога иде вазда права

с југа на запад до Крсца, а на Крстац режевски, гдје

тече ријека, увија се на лик облука к сјеверу. Ту гдје се превија пада у море високи и стрмени рт, каменит

као да си га длијетом одјељао. Кад Ружа допре на

Крстац, таман у онај завој гдје се пут окреће на десну, скоче иза једне сухе међу четири оружана момка, сваки као тријес. Позна Ружа Рада пак јој се смрче пред очима: „Бог ви и Свети Јован, пустите ме сироту

с миром; не пријечите ми пута, ја идем послом у

Будву. Промислите што би ви радили да вам ко затече

кћер или сестру“, викне Ружа иза свега гласа.

„Крсти се, јеси ли махнита!“, викне Радо. „Ово су

ти свати, а ја младожења. Ови лијепи ти је дјевер, ови старији војевода, а ови осредњи кум, па ћемо с ове стопе у цркву да нас поп привјенча.“

„Нијесам ја од удаје, но се са мном не гријешите; 170

иако сте бољи и јачи, Бог је врх свију. Да сте које друго зло урадили, Бог ће вам опростити, ја ћу му

се молити јутром и вечером док узаживим, само ме

се прођите сироте. Ту ван није никаква јунаштва, до

грехоте. Утопићете јутрос душу и срећу!“ Ово Ружа

плачем изговори:

Радо викне: „Не шали се и не лудуј, но хајде с

нама.“

„Нећу никад жива!“, дода Ружа.

Онда Радо намигне двојици да прођу напријед.

Тек се одале на пушкомет, Ружа стаде да бјежи к мору, хитро као дивокоза. Она двојица која су изостала не хћеду за њом у сустопице, јер су се стидјели да их

ко види гдје трче за женском главом, но потркну са

стране да је издалека околе. Кад Ружа на врх рта, кад

ли тамо пута нема, већ пространо море ниско, плаво

небо високо, а хајдуци за плећа. „Стан, дјевојко, нијеси побјегла!“, викне Радо. Ружа се прекрсти и кликне: „О

души ти било!“, па стрмоглави низ ону високу лит.

Овај се рт и дан данашњи зове Скочидјевојком, и ко се гођ првом пода њ вози, чује мрнаре гдје повиједају жалосну судбу несретње Руже, ако се је и

повијест помрсила и покварила, ходећи с уста у уста.

Ужасни Ружин слом проспе се као муњом по

пуку. Ходио у то доба игуман Серафин по приморју да

купи уље манастиру. Кад чу да се Ружа самодавила, пође самтрећи лађом пот рт, и ту је нађе смождену и охлађену. Набрбље јој у пасу прстен, мараму, и оне

171

пет дуката што јој их је предао у Зупцима. Окупи оне слеђене остатке, начини гроб и закопа их плачем и

молитвом.

Тако је нестала ова несретњица, која није имала

добра дневи од порода до покрова.

VI

СКЕНДЕР-ПАША

Од Херцега Шћепана остану два сина, Владислав

и Влатко, шуреви Иванбегови који су се лавски

борили да не пуште турску силу да провали низ

Босну у Херцеговину. У овијем крвавијем борбама

одликује се Стеван Штиљановић, и на боју године

1481. рани се, бранећи Јајце, откуд двапут одбије и

потуче турску војску.

У то доба, осим данашње Херцеговине, господарили

су браћа Владислав и Влатко Новоме и Рисну у Боци.

Владиславова домаћица била је кћер Ђурђа

Бранковића, сина деспота Стевана слијепога и

жене му Анђелије, познате у народу под именом

мајке Анђелије. Расла је код сестре друга Ђурђева

кћер Јелена, која прибјегне к сваку и сестри, пошто

јој се отац Ђурађ покалуђери и постане владиком

Максимом, упустивши деспотство брату Јовану

Бранковићу и жени му Јелени, кћери Стевана Јакшића, кнеза вилагошког. Штиљановић се уљуби и ожени 172

с том дјевојком, која га је рањена његовала и тако постане пашанцем херцега Владислава.

Нешто братска неслога међу Владиславом и

Влатком (стара немоћ од које и данас болујемо), нешто неизвидане ране Штиљановића учине да Турци поробе сву Херцеговину до крај мора (1483).

Онда Штиљановић предигне са женом Јеленом код

бана хрватскога Ивана Франђипана, који се био у то

вријеме оженио с кћерцом Јована Бранковића, првом

братучедом Јелене Штиљановићеве. Франђипан

налазио се у то доба у рати с Угрима, који га принуде

да прибјегне на оток Крк, старинско проњарство

његове куће (1260), откле преварен и обмамљен од

Млечића, дође код њих да тражи заштите против

Угрима, а они га заточе у њемачкој земљи а прогласе

да је сам утекао.

Кад се престави год. 1503. деспот Јован Бранковић, деспотица Јелена прибјегне к своме брату Марку у Вилагош, па на братин свјет позове кнеза Стевана

Штиљановића да дође бранити Сријем од Турака.

Штиљановић се прогласи српскијем деспотом

год. 1504, у јошт доста јако доба свога живота. Под

његовијем деспотством нијесу Турци ни педаљ

Сријема освојили.

Сестрић му Стеван Калођурђевић проведе цијелу

годину под Кројом у Арбанији, коју су Турци великом

војском опсједали. На 15. липња 1478. град се преда

уговором да се млетачкој војсци поштеде животи и

173

имовина, но Турци повежу и до једнога Млечића посијеку. Иза Кроје дође ред на Скадар. Исти султан

Мехмет својом је главом предводио војску. Војвода

Антун Лоредан предаде заповијед града некому

Да Лецу, слабу и невјешту војнику. Турци опсједну

град и на свјет Стеванов поставе двије велике галије

да бране лађама Иванбеговијема извоз низ језеро.

Десет хиљада камиља дожену турску ратну справу.

На свијем бреговима око Скадра вили се турски

баријаши, а растрти чадори издалека се бијељаху, као

да је снијег пао. Један млетачки бјегунац слијевао

је под градом топове са зрнима од дванаест стотина

литара. Ови, због своје стравичне величине и теготе, споро су палили, јер их је било трудно набијати, али неоцијењене штете починише граду. Двадесет другог српња нареди султан јуриш. У граду зазвоне

звона и свако полети на разорене зидине да погине.

Најпрви Стеван засади турски барјак на бедему, но

Арбанаси и Хрвати крвавијем опором узбију Турке

до логора. Сутрадан јурише Турци јачом силом, но нестрпљиви Мехмет нареди да се обрате сви једанаест топова против великијех врата града и да

се сви одједном испале. Већ су Турци били ушли у

град и клали се с кршћанима по градскијех улица, кад их изненади грухање топова с леђа. Настане таква забуна и смјеша да Турци, не знајући што би, оставе град и узмакну до логора. Мехмет, разјарен у прве, смекша и окупи ратни збор, тер нареди да

174

се већ не јуриша на град, но да се онако опсиједа док му становници или помру од глади, или скуче

главу под мачем. Мехмет се поврати у Цариград и

одведе собом Стевана, којега прозовне Скендерагом.

На Савиндан Млечићи предају Турцима Скадар, Бар, Улцињ и Драч, а склопе са Мехметом трговачки уговор.

По смрти Мехметовој постане султаном Бајазит

Други, који понови с Млечићима уговор очин (1499) с братина страха. Но тек што брата Џема свлада, прогна и отрова, објави Млечићу рат, под изреком да у закљученому уговору није означена година у обијема

језицима, турски и латински, него само латински.

Бајазит постави Скендера пашом босанскијем и

пошаље га су сто хиљада војске против Млетака.

Ево згоде Стевану да искали свој јед противу оне

пријеварне госпоштине; освоји и опљачка сву

фурланску земљу, а спреми пут Цариграда десет

хиљада робља, и стане кројити начин како би напао

и опалио Млетке.

Љуто се препану Млечићи, па се наставе

Владислава Другога, краља угарскога, да удари

Турцима с леђа. Краљ пошаље Стевана Штиљановића

у Млетке с напутком да закључи с дуждем уговор

и прими сто хиљада дуката. Дође Стеван у Млетке

крадомице гдје утврди погодбу и узме новац. При

повратку заиште Штиљановић тројици да му дарује два

сужња Ивана Франђипана и Стевана Калођурђевића.

175

Тројица одговоре да Франђипан чами својевољно у њемачкој земљи, а Калођурђевић да је преминуо

на Ижмирни, пошто му је Бембо добио милост да је

слободан; обоје крупна лажа.

Ожалошћен ради смрти свог сестрића Штиљановић

крене из Млетака. Кад било при кретању, призове га

тројица и каже му да је Скендер-паша поставио на све

путеве бусије да га у повратку убију и новце понесу.

Да буде знао Штиљановић ко је тај Скендер-паша, или да је овај знао да му је тај угарски поклисар ујак, сам Бог зна што би се догодило. Млечићи превезу Штиљановића бродом на хрватско приморје, откуд

дође и донесе Владиславу благо млетачко, пак за

своје заслуге добије од краља град Шиклош у дар, а

мало послијед и потврђење деспотског достојанства.

Но Млечић се је слабо надао у друштво угарско, па

склопи с Бајазитом мир, упуштивши му све грчке

градове што су му преостали осим Цефалоније, и

тако закључи да се диже турска војска из Италије, што је Скендер-паши било после неугодно. Онда Владислав за пркос учини и мир са Турчином по

свјету Штиљановића, који је мир без прекида трајао

двадесет и шест година, у којијема умре (1515) деспот

Стеван Штиљановић и тијело му свечано сахране

у земљи Митровици, у гробу што је себи сам иза

живота оградио. У једној цркви у Митровици находи

се и данас његова застава с грбом, као и неколико

других знакова његова деспотства. Жена му Јелена, 176

неродуша, пређе у чешку земљу, гдје је много година удовала пак и умрла.

При деспотову погребу био је присутан игуман

Серафин Поповић, који, како се је био зарекао, пријеђе из Црне Горе у Сријем и стани се у Фрушкој Гори, гдје је после смрти деспотове написао главне

црте његова живота.

Послије Владислава краља угарскога дође на

његово мјесто Лајош Други, млад и нејак според

неслоге што је у то вријеме била преовладала на

угарској земљи. Кад му Сулејман објави рат, једва је

Лајош могао да скупи тридесет тисућа војске да се

турској сили опре, која је бројила преко сто тисућа, вишијем дијелом коњаника, су триста топова.

На оглашеном Мохачком боју (1526) побиједи

Сулејман, заробивши двадесет и четири хиљаде

сужњијех, међу којима три надбискупа, пет бискупа

и пет стотина бољара. Преко тога посијече четири

тисуће робља и поћера Лајоша до Дунава, гдје га и

утопи; изгори Будим, опљачка Пешту, и проспе војску

да по Угарској презими.

Лијево крило турске војске предводио је Скендер-паша, највише јаничара и спахија, који обузму Сријем и ту се стане на зимници.

Једно јутро приступе паши под шатор два спахије

и кажу му да сву ноћ зубља свијетли на једном гробу

у Митровици, што би значило, по тумачењу њеког

старог дервиша, да је ту благо закопано. Паша пошаље

177

свог побочника да отвори и премете ону гробницу. Но мјесто блага нађу Турци тијело мртвачко нераспануто, одјевено у богатом војничком руху. Притворе гроб, и по наредби пашиној поставе стражу, да не би ко гроба опљачкао.

Проспе се глас као муња да се нашло некакво

цјелокупо тијело, и да ће га Турци одријети пак

сажећи. Кад чују фрушкогорски калуђери да су Турци

отварали гроб деспота Стевана Штиљановића и да

су му нашли моћи непокварене, дођу код паше и

помоле га да им дарује земне остатке њихова деспота, да их пренесу у који манастир. Паша то допусти и за вишу почаст нареди да једна чета турскијех

војника допрати деспотово тијело до цркве. Међу

овијем калуђерима бијаше старац сиједом брадом

до појаса, на кога паша често назираше, јер му се

чинило да га је негдје поприје гледао. Кад калуђери

пренесу свеца у манастир и дођу да паши захвале, при кретању с крај паше, Скендер обустави старога игумана и упита га откуда је и како га зову.

„Мене зову Серафин Поповић“, рече смирено

игуман. „Ја сам се родио и своју младост провео чак

доље, у арбанашкому приморју, пак од млетачкога

зулума прешао овдје да се с миром Богу молим.“

„А која је она мрцина што сте пренијели у

манастир?“, припита паша.

„Оно је тијело деспота Стевана Штиљановића, родом Паштровића“, одговори игуман.

178

Кад паша чу ујчево име, обумре и пане на диван: облије га мртвачка пот, а зубима зашкрипи као да је побјеснио. Игуман га водом поштрапи, а остом

покропи. Кад се паши поврати дух, почне редимице

припитивати игумана о отаџбини и својтини. Отац

Серафин повиједа му ужасну судбу свог манастира, смрт Ружину и ње несуђеног вјереника, селидбу кнежеву с млетачког прогонства, турску побједу на

Кроји и Скадру, итд.

„Ко је казивао за смрт Ружина вјереника?“, упита

паша.

Игуман настави: „Кад је турска војска, под

некаквијем Скендер-пашом, опсјела Млетке, угарски

краљ побоји се себи и опреми деспота Штиљановића

да се договори с дуждом како би сложно ударили

на Турке. Том приликом пропита деспот о сестрићу

Стевану Калођурђевићу, и казаше му Млечићи да

се преставио на галији код Ижмирне...“

„Безаконици!“, викне паша. „Но право и имају, он

је баш и умро у турској земљи, гдје од страха и невоље сваке, похули на своју вјеру и постаде најкрутнијим

кршћанскијем гонитељем.“ Пошто паша ово изрече, скочи на ноге, слими с оружнице мач и покаже га игуману: „Познаваш ли ти овај мач?“

„Познам!“, одговори игуман, пошто га прегледа

с обје стране са шиљка до држала. „То је мач деспота

Штиљановића, ето му грб на јабуци, ја сам му га

много пута живу о бедри гледао.“

179

„Добро!“, кликне паша. „Знади да сам ја главом Стеван Калођурђевић. Кад ми је ујак при посљедноме

растанку тај мач поклонио, закле ме да га никад

не тргнем против крста, и рече ми ове ријечи: –

Све јунаштво Краљевића Марка не може му пред

свијетом опрати љагу што је био турска удворица.

Ја сам се, игумане, потурчио, не имавши мученичке

крепости; изгубих оба свијета, душу и образ. Ја сам

се био зарекао осветити млетачкој влади, која ме је

мучила на великој правди божјој. Моје јунаштво и

заслуге на бој на Скадру платила је љутијем оковима, а зликовце и братоубице галије опростила. Прошло је четрдесет година откад служим султану, поштедио

сам за то вријеме доста зла кршћанлуку, али гдје ми

је млетачко чељаде у шаке пало, нијесам ниједноме

опростио. Овај мач под Кројом, у фурланској земљи, на Скадру, напојио се млетачком крвљу. Да ме хће Бајазит пустити, не би данас било од Млетака до

огорелине. Жалио сам у својој крутој раздражености

што Млечићи немају сви једну једикту главу, да их

једнијем махом посјечем. Сад родитеља није, ујака

није, жене није, порода није; није душе, није образа, све ми је пропало, све сам на свијету изгубио осим свијести злочина, која ме мори даноноћно!...“ Довати

мач за шиљак, окрене му држалицу к зиду, а управи

га к прсима, како ће се нагонке набости.

„Стан!“, викне игуман, довативши ручицу мача.

„То није покора кршћанска, већ пасја смрт! Ако си се

180

и потурчио и сва та зла урадио, све се дава опростити, ако пријенеш кајању вјером и ухвањем. Божја милост, која те до данас у животу сахранила и довела, потле толика зла и крви да откријеш моћи твога ујака, та

иста милост, која је и мене гријешнога сподобила

овоме пиру и сахранила до овијех година, да будем

свједоком и учесником таквог чудеса и знамења, и

да те учувам од пасје смрти; та иста милост пратиће

те до гроба и опрати твоје кало душе и образа од

сваке цкврни и безакоња на чему те доведоше људске

страсти, мрзост и освета.“

„Дакле, свјетуј ме шта да радим. Како би с очију

макао стравични призор својега безакоња и крутости?

Како да нађем мира?“, викне паша као помамљен. А

игуман кротко: „Шљедовати Божју милост! Бјежимо

оба к Хилендару и у самоћи онога манастира, којега

је градила кћи цара Лазара за покору што је Бајазит

потурчи, постом и молитвом откупимо душе и

бићемо спасени на овом и на другом свијету. Ево ти

два заклада које ми је оставио на похрани деспот, твој ујак, кад остави отаџбину; свакад их при себи носим. Један је његова опорука, којом те оставља

насљедником свега његова имућа, а други је прстен, марама и пет дуката што сам дигао с мртве Руже. У

Хилендару молићемо Бога и за ње душу!“

Оно срце одавна скамењено, они човјек, који је

гледао гомиле мртвијех, тисуће посјеченијех глава, слушао плач робља и цилик дјечији, без да му се 181

дотужи, сва се одједном ражали и омечи. „Хајдемо, игумане!“, викне озбиљно.

Исто вече донесе игуман калуђерско одијело, којијем пашу преобуче, па оба узјашу коше и допру Хилендару, гдје су у покори провели потоње дневи

своје старости.

Тијело деспотово и данас се храња у манастиру

Шишатовцу у Фрушкој гори, а српска црква слави

му успомену четвртог листопада сваке јесени.

Прије нег свршимо ред је да кажемо како је

скончало остало особље ове приповијести. Родитељи

Стеванови умру од старости и јада, одма иза кнежеве

селидбе. Марију Вукову опаше и распане дебела

болијест; Рада ковача прождре морска пучина на

рибању; Марка Бубића убије гром на тргању; Медина

сломије коњ пред Котором. Провидник умре у помами.

Различна судба тога особља, као и пропаст

млетачке владавине, буди у нама различите

размишљаје: Једно се посвети борбом за крст и

народност; друго се потурчи с пизме, пак се одрече

сјајне земне славе а покалуђери; треће се стрмоглави

да учува поштење и очин завјет; четвртога покоси

отров подметнута своме другу; пето у раскајању сума; шесто спржи муња; седмо огуба; осмо удави пучина; девето сломије коњ; који размишљаји опомињу нам Ружине напокоње ријечи: Ако сте и бољи и јачи. Бог је врх свију!

182

ПОП АНДРОВИЋ, НОВИ ОБИЛИЋ

Приповијест паштровска друге половине

осамнаестога вијека

I

ВРАЖДА

Боље ту се с јунаком побити,

неголи с рђом целивати.

Народна пословица

Биле се загризле и љуто окрвавиле, око међа

и земаља, двије сродне и сусједне опћине, наиме

паштровска и спичанека, једна млетачка, а друга

турска; спор тај што, жалибоже, није ни дан-данашњи

на чисту; те се стога и понављају чести и крвави

сукоби међу онијем наоружанијем и јуначкијем

Србима, који су навикли хитати весело на пограничне

бојеве као на свадбу.

Млетачка влада, изнемогла и грохнула од трулежи

и зависти, уочи свог распада, није могла пружати

својим људима на тромеђи никакве помоћи, но

вољела да се забаве о свом чуду, како би јој били од

мање потеге и главобоље.

Напротив, Махмут Бушталија, охоли и обијесни

183

скадарски паша, давао је Спичанима и свој барској држави праха, олова и кремена, нек се Срби боље

тријебе братском враждом, како би му било лакше

пашовати и ослабљену рају стезати по турску.

Напокон додијало им клаће. па да га једном

прекину и на миру остану, дођу на углављени састанак

под Вјетрнијем Гувном, баш при самој међи, поп

Радо Андровић Паштровић из села Калуђерца и

Мирчета Никлан, Спичанин, сеоске старјешине, оба

мудра, говорџије и миротвори. Сједну на камење

један според другога, пошто ставе пода се струке.

Био вахат пролетњи а сунце једва помолило иза

брда. Мирчета уложи да говори први:

„Добро ти јутро, брате и крвниче!“

„Није ми га Бог дао“, рече поп, „откад ми закласте

оно дијете“.

А Мирчета смућен: „Ја ти нијесам дошао јутрос

на пожаловање, ни да те разабирам и тјешим, но

сам дошао да приштедим себи и теби останак, да не

заборавимо шуту при рогуши.1 Нас два превалисмо

по вијека, досукасмо ждријелу вјечнога дома. Кад

будемо на томе свијету гдје се неумитно суди, тебе

ће попа нешто потање мјерити но мене, јер сам ја

слијепац божји, а ти свештеник који се сваки дан с

богом разговараш, читајућ свете књиге. Него теци

душу док је раније. Мири земљу и остави добар

1 Коза шута или суша без рогова и коза рогата; кад чобан изгуби и другу, заборави прву.

184

спомен, јер је лудо зло чинити а добру се надати.“

„Залуду се с вама миримо и кумујемо, но за вишу

срамоту и да боље топимо душе“, надостави поп

једак. „Не знате ви, Мирчета, што је вјера и мир као

да сте, осим крста, Турци. Не сјећате се да смо тобож

залудња браћа, но бисте вољели палити на мене, но на оџу. Ви слушате наговоре потурице, који вас за перчин држи и подбада да се пјаните братском

крвљу. А тако ми четверојеванђеља, да ми није стога, што смо залуд браћа Срби, и што нам се под брком смију Турци и Латини, не бих се с вама никад умирио

док ми не би проникле зовке2 на пријекладу. Али

шта да радим? Лијепо виђу обијема очима да наш

провидур и ваш паша раде очигледице да ми један

другога ископамо до трага, па сам волији да ме ти

јашеш но да ми се они наслађују.“

Поврати Мирчета: „Попе, попе, немој тако на пашу, јер се љуто вараш и гријешиш. Не хвалећи му вјеру, он је Срб срцем и душом као гођ и ти. Није Махмут заборавио ла је од Црнојевића жице. Ја сам се лани

с њим разговарао у Бару, кад је доходио Мустајбегу

у госте, па љепше, душе ми, но јутрос с тобом; но

не смије да каже што мисли од девлета, а да знају

Турци дошљаци како им везиру под ребрима куца, не би чисто по године пашовао ни хљеба јио, но би га једно јутро усред дивана јатаганима испресијецали, да му је ухо највиши комад тијела. Но се ја све 2 Дивља трава.

185

бојим да се ми, попо, нећемо никад умирити док ви будете млетачки људи. Млечић нама вади очи, а

за Турчина би лако. Него прекинемо такве говоре, није им мјеста нити су упутни, а језикујмо ако ћеш о бољему: јуначки се убили, пак се јуначки

миримо! Ја знам дивно да све што ми два јутрос

уговоримо, наши ће људи сутра притврдити. Видајмо

се док је раније, не кајмо се у невријеме! Седам је

мртвијех глава пало у три године, од посљедног

умира. Пребацимо три за три, а о седмој метнимо

крвно коло.3 Све што ме људи за њу порежу, ево ме

да подмирим и да купим мир.“

А поп настави: „Није моје месо никад било од

продаје, но који ме је год пас ујио сваки ме је својом длаком лијечио. А кому остави, Мирчета, ране, пљенове и преузиме, зар стражњему суду?“

„Колу“, поврне Мирчета журно. „Гдје иде сјекира

нека пође и држало. Ја мним да се нас два нијесмо

јутрос састали у овој пустињи да судимо без ручка, но да суд наречемо. Не би се ми двојица нагодила за годину дана, но би се прије побили да заглавимо.“

„А но добро“, викне поп, „кад је тако и ја не

бјежим од мира. Ко ће га смести, смела му се душа

кад хоћела да се раздвоји с тијелом. Главимо крвно

коло од двадесет и четири кмета, позовимо даве4 па

пошто каже свак свој разлог, нека осуде, а ми капом

3 Добри људи да суде крв.

4 Странке, тужитељи, тражиоци.

186

у руци. Написаће тврђу,5 истријебити губу, прекинути пару, па да живимо братски, а не крвнички.“

„Сад си дошао на прави пут“, достави Мирчета,

„твоја је да свршиш што си започео“.

„Хоћу и право је“, рече поп. „Ухватимо вјеру од

умира, чисту, тврду, непреломну до Петрова дне по

нашки, који најприје на здравље дође. У тој вјери

окупимо коло у Црмницу на пријатељску земљу, умолнике црногорске и приморске, свега двадесет и четири, ни по својти, ни по хатару, но миротворе

неумитне који теку душу, а мека образа, а не прице

и прчице6 да нас горе заваде. Част, пудбину и остале

трошке кривцу о врату.“

„Покој имао ко те радио“, дода Мирчета ласкајући.

„Свака ти се сребром ковала а медом примала. Добро

се рекло: Боље ти се с јунаком побити, неголи с

рђом целивати. Пружи руку јуначки сине, да вјеру притврдимо.“

Ту је збиља и утврде, па се разиђу да је сваки у

себе дома прогласи.

Кад је било о Ивању дне љетноме окупи се крвно

коло у Сотонићима у Црмници. Двадесет и четири

миротвора, половина умолника с једне, а половина

с друге стране. Сједну сви на око под један густи и

широки јаблан, а пошто се изреде ракијом, позову даве

преда се. Изађу на поље поп Андровић, паштровски

5 Осуда писмена.

6 Који се пријече и опиру.

187

говорџија, и Мирчета Никлан, спичански, гологлави и прекрштенијех руку. Почне први поп: „Господо, честите вам сиједе!7 Изабрала ме браћа да вам редом повиједам, ако узумјех, сва зла и све напасти што су

нас снашли од Спичана, братскијех крволока. Толико

их је и такви су, да сам се ја забунио пред оволико

образа пак не знам с којега краја да почнем, камо

да уљезем, гдје ли да изађем. Не би их све набројио

за три дни, па ћу прекршити да вас не проглушим.

Оно што ускажем, казати ћу право, тако ми правда

помогла пред богом и пред вама, јер душа нема

до једнијех врата, а о гркљану све виси. Ако што

изопачим, затајим или прескочим, ево ме крвник

слуша, па ће он исправити и допунити.

Измијенила се три паса људи откад Иванбег

Црнојевић поби границу међу нама и Спичанима, како изговара крусовуљ, што га обојица заман чувамо.

Од то зло доба до данас пребацисмо око ње осамдесет

глава, тер је крвљу омастисмо. Седам смо се пута утомах мирили, стотину кумили и братимили: боље ништа.

Нема дана да спичански чобани не угоне стоку преко

границе на наше, говеда у ливаде, овце на пландишта, козе у лозе, пак у сунчани заход сву је привуку на наше изворе и корита да је поје. Није дана да им дрварице

не сијеку нашу гору, да им жене не косе виш8 на нашој

пустоловини. Не помажаху ни молбе ни тужбе, а наши

7 Сјело; сједница.

8 Трава налик сијена.

188

господари, кад им дође глас да је који од нас заглавио, реку – боље да су други десет но он!

Прођу прољетос три године дана откад се тобож

умирисимо, као лук и очи. По умиру опет Спичани

па наше ко на пустош, у пустопашицу, у сјеку, на

појиште. Или кучку уби или жрвни сломи.9 Пођи

један од нашијех, те залуду згодно момче, да отима

једноме Спичанину сјечива с нашега, а он њега из

пушке; не копорне ни петом. Поћи ће ти затијем

наши да се свете, утуку нехотице два, а дамо за њих

прије године два своја, ово су пет. Након године убију наши једнога њихова у похарици. Мишљасмо да је

мјера равна, три за три. Чеса? Осми дан прије но му

бијаху у гробу очи испале, удаве Спичани једно наше

дијете, које није јошт пушке велике прихваћало, и

ту угасе једну од најстаријих кућа. Преко тога заме

нам плијен из Шаптине, сто коза, дванаест говеди, и краву музовницу на теле. Ми на преузим поћерај сто и три овце и шеснаест говеди. Иза тога они нама

заме четири кобиле суждријебне и два ждријепца, оћоре и одеру чобана. Сад је међа под крв,10 ни њихова ни наша, но се по њој вукови легу. Изгинула

стока без паше и мира, људи осиромашили, земље

остале без гноја јалове, свак чека јутром и вечером

стражњу уру; ово смо убрали јунаштвом! Но сва

9 Кучка лаје кад жрвњи мељу, па треба трпљети или једно уклонити.

10 Да се ради до крвног умира.

189

зла да су им по сто пута проста, али што заклаше оно дијете распасо11 и безазлено, кад им не бијасмо

дужни ништа, ту изгубише оба свијета, срећу и душу.

То ме је, господо, остарало и појадило, стога ми је

омрзнуо дом, слушајући му црну вајку12 гдје сваки

дан на уранку тужи и за срце уједа и нас кори што

јој га не светимо.

Сломих срце и ево падох под ваш суд, ни од

страха ни од срама, но да стечем душу, Боже виђи!

претијецајући гора зла.

Ви сте мирили и размрсивали заплетеније

вражде, пак ћете и ову. Но немојте ми се таћи границе, колико ни очне зенице, јер ћу прегорети све главе и све имуће, али међе не дам ни хромице13 док ми

под грлом куца.“

Кад он престане, почне Мирчета:

„Ја вам, господо, не бих имао чега нова

повиједати што нијесте све од попа чули. Но иако

сам дужан главу, рану и плијен, па ако ме и осудите

да преселим, да идем с хиљедом грла у бестрв, да оставим све што се данас назива спичанско, сухо и сирово, а да дохватим тољагу и да ударим у просјачину; једну ћу му исправити, што ми се

чини да није угоненуо, а то је међа. Он има очи

па чита књиге и крусовуље као коме је дао Бог да

11 Неоружано.

12 Мјесто мајку.

13 Мјера кад пружиш два прста од руке.

190

умије, а ја сам слијепац су оба ока, па не знам да вам повиједам до онога што сам чуо од дједа, андио

му душом. По заклетви и каживању његову, није

Иванбег побијао границу међу султаном и дуждем, но су је закинули бан и провидур, пошто је Балша Зећанин предао дужду млетачкому своје приморје, да му Бог мртву опрости! И сад се налази код бискупа латинскога у Ливарима изнад Бара књига, коју

су потписали Стефан Црнојевић, Иванбегов отац

и некакав Франо Болани. Ја сам је љетос отварао

трипут у петнаест дана и чуо својијем ухом да је

граница турска дубља и уточенија него гдје је поп

каже, колико би трипут довргао највиши топ. Но

оставимо са стране те старе књижурине, а говоримо

наравски. Питам ја вас, моја господо, може ли бити

да ми Спичани имамо скоро триста рала земље у

Надлушкому пољу, а да немамо дијела ни од горе, ни од воде, и да не смијемо ништа жива догонити на те наше земље? Такните се душе, па реците

право може ли тога бити, је ли га игда било? Док

ово међу нама не рашчистите залуду нас судите

и мирите, ми ћемо опет један другоме ножем за

врат! Можете ли ме маћи на душу и рећи ми: живи

ал’ не једи; ори, сиј, копај, нагрћи, али чувај да те

јад не нађе да погнојиш, да натопиш, да попасеш

своју земљу! У разлог се људи, за једнога Бога!

Немојте ме наћерати да данимице пијем братску

крв. Нађите ми лијека и начина да се о својој муци

191

хљебом храним са своје баштине. А за главу, што сам дужан попу, ево моје па нек је сијече!“ Упита

говорнике кметска глава: „Би ли који од вас два

душом присегнуо гдје је права међа?“14

„Би стотина“, рече поп, но клетва моја није, ја

нећу присећи врх чистијех разлога. Ако ће ко други, широко му поље, нек се трује.“

„А да чија је клетва?“, поврне кмет.

„Лупешка, а да чија!“, одврати поп, као зачуђен

таквоме питању. „Граница је моја од битија, искона и бабаземана. Није се још рађало мушке главе да ми је мачем поткине, а душом може кад је коме драго.“

„Ја ћу самоседми Спичанин“, рече Мирчета,

„вадити на правој граници испрећано гвожђе из

пуна котла воде, кад буји у најжешћи кључ, па ми

обије до рамена отпале, ако ћу криво, или ако сам

рад и туђе смреке притиснути“.

„Ја те не бих на те муке метао, ни дао Бог“, рече

му поп, „него би те пустио сама да станеш у дубак гдје говориш да ти је граница, па да се закунеш срећом

и душом да чепљеш своју земљу“.

„Бих право, тако ми умријети Бога зовући“, додаде Мирчета.

Кад били увече на конаку, договарали се Спичани

међу се како би клетвом окрнули Паштровићима од

границе. Један од њих, сточник и , иматњик, рече

14 По староме праву земље, као што је уопће бивало у средњем вијеку, давала се оптуженику „очиститељна клетва“.

192

Мирчети: „Теби најбоље вјерују суд и Паштровићи, боље ти се криво клети, него ли послати хиљаду грла спичанскијех у прошњу.“

„Нећу ја, ни судио Бог“, одговори Мирчета,

„понијети дома кривоклештину, да ми поклониш у

дар све Паштровиће од Дубовице до Тршљиковице, ако ће вас љетос све глад помести“.

А један момак од ђавола стане да говори, као

у шали: „Да би суд хтио дати мени клетву, знате ли

шта бих урадио? Ставио бих у оба опанка по једну

прегршт земље са своје поткутњице, пак би их навукао

на ноге да ми поплати тичу ону своју земљу, и онако

пошао на врх Острвице, па викнуо из свега гласа: ако

ја не чепљем своју земљу, дао Бог и Свети Јован да

се разгубам као жаба губавица!“ Ту се даду у смијех, док их сан превари свлада.

Сутрадан опет коло под јаблан на окуп, пак један

стари поп из села напише и прочита наглас осуду:

„Ва име Христа амин. Љета господња 1784, на

дан рождества Светога Јована крститеља и пророка

дано у Сотонићима у Црмници. Да јест веденије

свакоме человјеку, који чује и види сије писаније и

да се зна како на данашњи дан у добар час састаше

се двадесет и четири кмета и добра чоека, мољени и

призвани од Паштровића и Спичана да развиде порок

и размирицу крвну, која су се несрећом случила у

посљедно вријеме, и призваше име Божје, од којега

произилази сваки прави суд, по души осуде: 193

У првој, да се пребију три мртве главе спичанске за три паштровске.

У другој, да за дијете паштровско, што Спичани

заклаше на правубога, нека дочекају три стотине

Паштровића, а рукоставник15 да изађе преда ње

пушком крвницом16 о врату; а по части и проштењу

да им изнесе на трпезу сто и двадесет дуката и

сувише братско мито17 по обичају земље; и нека им

да дванаест кумства и двоструко побратимства.

У трећој пребисмо плијен за преузим, а рану

чобана паштровскога, који оста ћор у лијевоме оку, процијенисмо шест крви,18 нека му плате Спичани шест цекина и берберину,19 што сам рече по души

да је потрошио.

А међа нека је гдје кажу Паштровићи, а Спичани

да се прођу сјеке и паше туђега под глобом.

Учињено и потврђено удвоје, а да се све изврши

до Петрова дневи, који први на здравље дође. Трошци

попола.“

Ова се осуда написа једнако на два листа, оба привезана да доњијем крајима прошитијем концем, а конац протакнут кроз једну млетачку

15 Убица.

16 Пушка којом је убио.

17 Сваком брату или братучеду по тридесет цекина.

18 У мртву главу броје дванаест крви, сваку по десет цекина. Озлиједа која осакати човјека носи шест крви.

19 Лијечење.

194

перперу прошупљену шилом на два бока. Дохвати поп Андровић за један лист а Мирчета за други, а

глава кметска престриже ножицама перперу попола, те тако листови остану раздвојени, један при попу, а други при Мирчети, као знак да се вражда међу њима прекинула.

На сами Петровдан, око подне, приспију у Спич

три стотине Паштровића, наоружани и одјевени као

да иду на свадбу а не на вражду, а пред њима Јанко

Ђурин, стриц онога дјетета што га Спичани заклаше. Тек моба помоли у село и доприје на поглед цркве, одвоји

се од једне рпе људства окупљена на оној пространој

пољани један човјек распас, гологлав и рашчупан, који, ходећи на руке и на ноге, пушком крвницом објешеном о врату, упути се к Јанку, а по за њ дванаест матера, свака колијевком на глави, а у колијевкама по мушко дијете ни подојено, ни крштено. Ходећи тако пожапке, дође убица до Јанка и рече му: „Ево ти крвника, убиј ме и освети праву крв братанићеву; да ти је моја смрт по

сто пута проста.“ А оно дванаест матера повичу из свега гласа: „Прими, куме, Бога и Светога Јована!“ Умиљата

вика онијех женскијех глава, помијешана вриском и

циликом оно гладне дјечице, омечи и ражали Јанково

срце. Прегиби се, смакне убици пушку крвницу с врата, дохвати га за обије руке и подигне у дубак, па му рече: „Да си прост и благословен по сто пута! Узимам

те јутрос и за довијека мјести онога што си ми убио.“

Пољуби га у чело, а он њега у руку. У томе загрме од

195

весеља хиљада пушака с једне и с друге стране, па се мобе помијешају и стану једно друго целивати.

Пошто се малко поразговоре, посједају

добродошлице20 на око по пољани, а у чело Јанко.

Приступи опроштени убица и принесе му сто и

двадесет дуката, цијену крви. Јанко их прими и са

највишом помњом преброји, пак му их опет поврати

и рече: „Ово даривам Богу и Светоме Јовану“. Онда

сви настојници21 побацају капе на тле и захвале.

По ручку одаберу се дванаест Паштровића да

кумују оној дјеци при крштењу, а двадесет и четири

да се побратиме са Спичанима. Тако сврши умир

и подмир с најбољијем редом, по старинскоме

обичају земље.

II

ПОКАЈАЊЕ

Како ко никне, тако и обикне.

Народна пословица

Кад чу Махмут-паша скадарски за тај умир, посла једанак перјанике по Спичане да су бржебоље на Скадар. Није се било с пашом шалити, те крену

њих десетак за Мирчетом и изађу паши на диван, 20 Паштровићи.

21 Спичани који су надстојали око трпезе.

196

пушио духан из дуга чибука, пак их оштро запита је ли истинит глас, што се по пуку просуо да су се

тобож умирили с Паштровићима.

„Јест, честити пашо!“, одговори Мирчета скучен

и прекрштенијех руку. „Бијасмо им дужни главу и

рану, па нека што чекасмо и дању и ноћу сјекиру

за врат, но нам бијаху остале у Надлушкому пољу

јалове земље, тер при толикој залудној муци мрасмо

од глади.“

„А што би од границе?“, припита паша.

„Осуди коло да је граница гдје реку Паштровићи“, додаде Мирчета обло.

„А ко је то коло купио?“, поврне паша пријетко.

„Нас два сусједа договорно“, одврати Мирчета

умиљато.

„А гдје?“

„Ваистину у Црмници, о нашој торбици.“

„Но ја и краљ венедички нијесмо се нагађали, ни коло купили“, надостави Махмут, пошто баци на тле чибук и сломије лулу, „па како могасте ви, фукаро, без нас два господара побијати границе које дијеле царства? Гдје ви се памет дјела, ако сте је икад имали? Знате ли у чем сте уброждили?22 Подмити

вас Млечић, преко попа Андровића, да ми међу

поткинете коју ми је прадјед Стеван Црнојевић, ето

триста љета, усјекао. Ја ћу вам брзо показати ко сам

22 Ова се ријеч старословенска још код нас помиче: брозди – глиб, блато, брлог.

197

ја, и ако ме прије смрт не уграби, тако ми дина и ћитапа, отети ћу томе латинскоме краљу све што је

Балшићима и Иванбегу хилом и химбом потомио.“

„Дао Бог и сви свеци да султан падиша...“ хћаше

Мирчета да укроти пашу с ласкањем, но му паша не

даде ни жуинути, но се разјари и скочи на ноге као

махнит: „Какви султан и кучине! Ја немам врх себе

господара, потле Бога и пророка, а за тога падишу

мислим као за свога хата. Док је мени Арбаније и

љута Малисора, не бојим се ја, фукаро, ни султана

ни цетињскога калуђера који ми сједи на дједовини, ни оне ћосаве бабе у Млецима којој се поп Андровић трипут на дан клања; но ћу их сва три потковати

прије године, и побити границу топузом, гдје ми

гођ хат допре и ногом чепне!“

„У разлог се, пашо, за милога Бога“, достави

Мирчета, „аманиши и чуј. Нас је шака људи на

тромеђи, не можемо је ни стражити ни бранити од

јачега, но се око ње ископасмо бојем и глађу. Не би

од нас нико рађи да се прошириш с мора на Дунаво

и да присветиш23 све царство Душаново; али се љуто

вараш и гријешиш ако од нас сто пушака спичанскијех

чекаш да ти ми попнемо пријестоље. Кад се задјене

бој на тој крвавој граници, ми, шака невољника, ударимо у поклич по свој барској држави, као коме је мука. На покличу се не одзовне ни двадести јунак, а и они који прегне доћи, вазда приспије у размет 23 Ревиндикацио.

198

и у невријеме да нам потроши, ако је кому у селу преостале, комада сланине или капи вина. Да није

јошт нас сто голића, по теби, честити пашо, и по

барској држави, Спич би Паштровићи једно јутро до

ручка спржили, да се не зна гдје смо пирили!24 Но

кад ти је Бог дао да си господар, и да се сјећаш ко

си и чиговић, а ти погради куле уз границу и чувај

је Арбанасом и Малисором. Ако ли си пао на мене, да ти је ја браним и ширим кожом и душом, камена ти узданица!

Ми се судили Паштровићима као двије раје, а ви

господари како учините. Ми ти нијесмо уковали мач

у балчаку, нити забили прст у грлићу џеврдара да не

палиш, но ти широко поље и срећа на мегдану. А што

помињеш некакво млетачко мито и попа Андровића, то си се љуто огријешио! Ми смо сиромаси свијет опросили купећи милостињу од брата до врата, да

прикупимо крв и мито док нам тобож бољи помогну.

А поп Андровић, тако ми зауза,25 виши је душман

Млечићу но ти.“

Махмут се надме као цријево на ватри, пак их

својијем рукама истисне из собе: „Бјеж’те да вас свију не посијечем, бјеж’те, јер ми је сваки од вас ступац

крви пред очима.“

Пођу затијем Спичани, смућени и сјетни, да

једу хљеба у једну крчму при пазару. Привуче се по

24 Огњиште гдје се ватра пири.

25 Последњи дан поклада.

199

за њима један Арбанас и једнога од њих примами и одвоји да пођу некуд близу, као да ће му продати

једно добро парипче на јевтину цијену. Кад се њих

два одвоје на пушкомет од пазара, опали му Арбанас

двије кубуре у хрбат, и обори га на тле мртва. Није

нико ни двоумио да ово није била наука пашина, но

се послије љепше разазнало да се Арбанас преварио

мислећи да је онај момак Мирчета Никлан. Кад

пуче по пазару глас да је погинуо човјек, закамени

се Мирчети и дружини му залогај у грлу, па нагло

испану из крчме и пођу да виде што би. Јаду се своме

досјете кад нађу друга гдје је у својој крви огрезао.

Бржебоље поставе му носила и пренесу га мртва у

Спич, оцу на жалост.

Сутрадан у свануће позивач нагласи селу да је

погинуо човјек и да му иду пред цркву на покајање.

Убију у мрца три вола меса, а испеку двије пећи хљеба.

Окупи се одасвуда обилато чељади, јер је покојник

имао доста својте, пријатеља и знанаца. Кад га у гроб

положе и превале плочу, приступи најприје отац па

се стане грепсти по образу и у вас глас лелекати. За

њим се изреде један по један сваки брат и побратим, док најпотоњи положи два гола ножа у пријекрст на плочу. Онда дођу сестре и женска својта, рашчешљане

и расплетене, па свака редом узме нож и закине оба

бича власи, а стане грепсти лице. Најеже се длаке

гледећи по гробу ону престрту рпу коса напојену

крвљу што је текла из људскијех образа. Иза овога

200

жалосног призорја посједају сви на око пред црквом и почну редимице целивати воштаницу, зобати

кољиво и пити ракију. Уз то тужбалице и покајнице, по двије и двије чепукаре по пољани, те наричу и плачу, а неке пођу да полазе коју стару гробницу, да

се јаве своме мрцу. Кад свећеници изађу из цркве, а

покајање престане, почне народ да једе, па по ручку

свако у размет.

И провидник которски пошаље улака по попа

Андровића да му дође у Котор кад најпрво узмогне.

Кад поп тамо, изведе га пред провидника нека

удворица, наиме кнез Бујовић, властелин которски, и ту ти сва три сједну на меке стоце.

„Тежао сам ти“, рече провидник с благом ријечи,

„да прегазиш оволико пута, јер ме је допао глас из

Скадра да некуд близу куга мете, пак да ти препоручим

да се не мијешате с Арбанијом, да вам ко не унесе

тај зли квасац у земљу“.

„Ја сам полазио ту скоро барски пазар“, одговори

поп, „и састављао се с многијем свијетом, и о свачему

се разговарали, али од какве болијести с ову страну

Дунава и Балкана не бијаше јавља ни појавља“.

А провидник: „Наш повјереник у Скадру љепше

пропитива и зна за те ствари него прости пук. Но збиља, ви сте Паштровићи свакако у крви са Спичанима, па вам се је лакше чувати и учувати.“

А поп: „Ти си, господине, чуо и знаш лијепо да

смо се ми са сусједима умирили јошт о Петрову

201

дне, па си ме зато и звао да чујеш од мене; а од куге није гласа ни трага, у камен се станила, а и да

је, ја се тога не бих бојао, јер што ми је свијетом то ми цвијетом. Трпимо шта нам и зли људи задају, камоли не би божју. Ми смо ти таман проживјели, откад се умирисмо са сусједом. Сад се људи мијешају и послују, земље се раде, оживјела трговина и

промет, свак може на тору мирно спавати без пса

с уха на ухо.“

А провидур весељасто: „То је мени мило, ја се

тому радујем, но се све бојим да вам то добро мало не

устраје, једно зато што су Спичани од старине опака

војска, а друго што их на зло подбада Махмут-паша, који откад се прозовну Карамахмутом, а одметну султану, неће да мирује, но све тражи задјевице

свијећом.“

А поп: „Он се је прозвао Карамахмутом, јер је

од лозе Црнојевића, што по турску значи кара, као што ви Млечићи, не било примијењено, називате

наше племе Црнац кажанегром. А да почем да се

зове Црна Гора Црном Гором но по Црнојевићима?

Турци је прозваше Карадаг откад се прогласи господаром Стефан Црнојевић. А то ти имаш, господине, на писму пред очима, но што ме само зларад искушаваш.“

„Како то?“, упита брижно провидник.

„Лако“, одврати поп. „Иван Стефанов Црнојевић

имао је два сина, Максима, старијега, а Станишу, 202

млађега, пак ови млађи од зависти и братске неслоге прибјегне су неколико Црногораца у Цариград к

Бајазиту Другоме. Ту се сви потурче и пљуну на часни

крст, анатеихмате било! Станиша прими у мито

везирство над Арбанијом, да пашује он и његов траг

до истраге, и дарује му султан скендерински сенџет

у зоб. Отад све до данас та је трбух владао у Скадру и вадио очи и нама и Црногорцима. Сулејман-паша, Станишин праунуков праунук, продере у живац Црне Горе и ископа цркву и манастир на Цетињу, што је Иванбег градио. Мехмет, отац Махмутов, (не распао се),26 који поче први султану да се одмеће, закла Малога Шћепана пријеварке, покори и опржи листом Куче и Морачу, и да му гром не упали џебану

на виру у Црмници, хоћаше доћи до Цетиња. А сад

чуј ме добро, честити провидуру, ако Махмута прије

не уграби пушка божја или српска, освојиће чисто

све до Никшића и Дубровника.“

„Неће ваљда до Дубровника“, рече провидур,

„ван ако би била прикојаса твоја или твога друга“.

А поп истрештенијем очима: „Што говориш, чоече, али се збиља шалиш као дијете?“

А провидник: „Тако се нешто проштукава,27 као

да си тобож у неке тајне договоре с пашом преко

Мирчете Спичанина, помукле лисице, али ја то не

вјерујем, јер ми је познато да су Паштровићи од

26 Но се претворио тенцем.

27 Помало и тајно чује.

203

старине вјерни преведрому владању млетачкоме.“

„То је лаж, осим твојијех устију“, викне поп. „Није

мени у трагу остало да сам турска удворица, а да сам

хтио, могло ми је бити боље но с вама. Ја те молим

да нијеси други пут никад такву ријеч изустио без

чуда твога и мога. А тако ми спаситеља свијета и

летургија, које грјешан служим, кад промислим

колико ми је јада задао тај пасји трбух Бушатлијића, волио бих паши доћи главе него ли да ме окруне Лазаревом круном.“

„Ти си, попе, као паприка!“, достави провидур

козијем веком. „Треба добро пазити на ријечи, прије нег им се отповиједа. Ја сам рекао бистро да ја не вјерујем што пук дроби, јер су Паштровићи од

старине вјерни.“

А поп: „Ја нијесам паприка ни шупљоглав; ако

и вазда не знам је ли чорба слана, знам лијепо кад

ме опекне. Ја не могу да вјерујем да би једно такво

лице, као што си ти, поговарало гласове којијем

не вјерује, па зато и мислим да си им у неколико

и повјеровао, и да си ме баш и призвао да ми их у

очи кажеш.“

„Додуше“, рече провидур, „Ја тијема гласовима

нијесам вјеровао, али ми је драже чути из твојијех

устију да нијесу истинити, јер ме тако неће сенат

крива наћи. Но пођи с Богом и буди човјек као твоји

стари, па ти лажи неће наудити.“

„Хоћу“, рече поп, „а знади добро да ти већ нећу

204

никад доћи на звање, ако ми напријед не платиш коња до Котора, и не даш по дукат за сваку лаж што

о мени чујеш.“

Кад поп из собе, рече Бујовић провиднику: „Сваки

дан у Млецима вјешају правијих људи него ли је

овај поп. Он је у тијеснијема договорима с пашом, преко Мирчете и архимандрита Дебеље Баранина.

Ако га прије не опремиш у Млетке, да сједи у хладу

код кнеза грбаљскога Марка Лазаревића,28 даће ти

доста посла и чинити да ти се капа на глави сама

окреће у вртолац.“

А провидур: „Писао сам залуду трипут десетињи, али не добих никаква одговора, а ја се бојим попу сам кидисати без старије наредбе, и тако на себе

привући одговорност таквог посла, који би лако

могао родити буну.“

„Не познаваш ти ћуд нашему народу“, рече Бујовић

посмјехивајућ се. „Данас се попа свако боји, јер је

поп жив и силан. Но да га сутра суд окује и зајми

пут Млетака, чуо би што о њему говоре и причају.

Неко би рекао – а пас, то је одавна заслужио. А неко

други – нашли му карте тајне. А трећи – потегнуо

је врећу дуката да преда Турцима приморје. Кад

се зец покрене, свако пашче за њим лаје! Да не би

мене и мојега свјета, данас би Мали Шћепан овдје

мјесто тебе сједио и господарио. А кад осушисмо о

28 Марко Лазаревић стајао је четрдесет година у Млецима под оловницима, док га Французи ослободе г. 1796.

205

конопу једно десетак оваквијех као што је овај поп, свак у се душу.“

„Није сад згода“, рече провидур чистећи чело од

поти, „да се тако послује. Већ је наш баиле у Стамболу отворио очи султану, и ја мним да ће прије два мјесеца рупити војска с истока. Кад пропане Махмут, лако

ћемо попом и ђаком, а сад, док је он у снази, није

мудро ни упутно дражити псе који спавају, јер би

могли гонећи лисицу набасати на вука. Кад је Ћикоња

овдје владао за Шћепанова времена, било је војске

као пљеве, а ја данас немам, да сву пребројим, сто

људи метиљавијех у цијелој крајини, пак и од њих

половина су од мале узданице.“

„Не вјерујем ја“, поврне Бујовић, „да ће султан

на пашу док му не дође вода до ушију. Слао је залуду

двије војске на оца Махмутова, па му их обје скрше

Малисори у онијем тврђама које су прославиле

Скендербега. Но ми се све нешто призире да ће

Махмут прије проширити зетски сенџет неголи се

покорити падиши, а ово моје предсказање добро

упамти да видиш хоћу ли погодити.“ Ту се растану

сјетни и непогодни.

Проводник и паша били су једнако крути и на

своју рају кивни, него је Млечић наблаге и скровито

радио, а паша опоро и открито: како ко никне тако

и обикне.

206

III

КРВ

На кога су мнози, на тога су рози.

Народна пословица

Кад удари љетна суша, а жито се у трави увија и

вехне, свак граби да своју земљу слатком водом натопи.

Ова је вода љети танка, пак јој је свака кап драга за

очи. Неко хоће да с њом окреће млинска кола, неко

да ваља сукно и бијели платно, неко да му скисне лан

и конопље, неко да пије и поји, напокон већина да

натопи сухе земље. Око ње се подионици земаља и

стајници29 млина и ступа преотимљу и свађају.

У једној од овијех свађа убије пушком на мртво

Вукац X... сина Шћепца X..., оба Надлужанина из Попова Села. Скочи суд и по тадашњима законима прекини

убици шљеме на кући, стави му земље под крв,30 а њега са женом и шестеро нејаке дјечице прожене у турско.

Након године дана заузме се суд, свећенство, и

прибранији људи да склопе обесињенога оца на умир, или барем да оној недужној дјеци даде вјеру31 да се с матером поврате на свој кам. Но је отац убијенога

срдито одбијао све умолнике, а приљежно настајао

да синовљу главу освети.

29 У свакоме млину има дванаест дјелова, или стаја.

30 Да се не раде.

31 Да их неће убити.

207

Једно вече у сунчаноме заходу сједио је Вукац X...

при језеру скадарскоме, и једак и зломисаон убечио

очи у воден ток. Приступи к ему један стари Арбанас, који га упита рашта се дигао из Паштровића.

„Убих брата Паштровића“, одврати Вук, „не од какве

обијести, но од витешке невоље, јер ме бијаше појахао, па ме народни суд прогна у турско самоосмога“.

„А како живиш?“, поврне Арбанас пажљиво.

„Кукавно и невољно“, отповиједа Вук жалоснијем

гласом, „с пуне куће у скитање, срамотно страдање“.

А Арбанас са шале: „А што си мислио, да по

турској земљи висе колачи о драчи?“

„То нијесам“, надостави Вук, „но мњах да ће ме

радња помоћи“.

А Арбанас промоли један тобочић па му помукло

рече: „Дароваћу ти најљепшу кућу која је у Скадру, ако прегнеш да убијеш попа Андровића, злотвора твога

и мога, а узми сад мита напријед педесет рушпа.“

„Не шали се, чоече, с прогнаником, не срчи Бога, ако га вјерујеш!“, рече смућени Вук. „Ако ми дјеца и мру од глади, па сам скрај њих побјегао да их не

слушам гдје ми траже хљеба, нећу ја, ни дао Бог, узети мито врх причаснога побратима, ни поколебати со

и хљеб што сам с њим потрошио, иако ми се јутрос

злотвором преокренуо.“

А Арбанас одврати: „А ти кад нећеш да попу

кидишеш а ти калаузи пашиној војсци да прегази

и опали Паштровиће.“

208

„Прођи се, гријеше, да те анатема!“, одговори Вук крстећи се. „Ја бих волио испустити душу на коцу

трновоме, него се назвати братскијем издајником.“

„А што жалиш ту проклету земљу, која те је

расинила?“, надостави Арбанас.

А Вука попану сузе и рече уздишући: „Није она

проклета, но честита и по сто пута благословљена!

Волио бих у њој гладовати на врх Почмина, на оној

голој стијени, него да ме султан постави овдје везиром.

Љубим је ја као обије очи у глави, као оно гладно пет

синова, као оба брата од мајке. На њу сам пао челом из материне утробе, ту ми се расклопише трепавице да

угледам свијет, ту сам најприје чуо мили звук материна језика, провео младост, припасао оружје, окућио се.

На њој ми је гробље прадједовско, на њој моје племе

од Косова клица. Кад промислим да сам по њој у

дјетињству чувао јагањце, и пландовао по њезинијем

дубравама; гледао зору гдје онако ведро свиће, кад ме

је онај зрак јутрњи и вечерњи обидовао, и појили они

хладни извори; кад ми на ум пану народне светковине, братска дика и јуначки понос: помамио бих се да сам хљебом сит. А ти си дошао силан и обијесан да ме

вријеђеш и наведеш да продам образ, једино добро

које ми је преостало! Прођи се, ја те кумим од неба

до земље, да ми не преврне, да не изгинем до краја.“

А Арбанас: „А но кад нећеш да пашу слушаш, а ти да нијеси сутра на овој земљи где си волији просјачити него ли беговати.“

209

Вук се уклони и у раздвоју рекне: „А ја ћу се утопити у језеро и самоубицом назвати, али братском

издајицом никад ни довијека.“

С оне стопе пође Вук у једну шуму да размишља

у самоћи што ће да ради од својега живота: дома

дјеца плачу гладна; отаџбине и болећега није, а сутра

треба селити или се назвати братском издајицом.

Није имао под небом ништа осим једне мале

пушке за пасом у сребрнијем цвјетовима, коју је

држао у постељи под главом како би га тргла да

сан не утврди, да га ко не удави без замјене. Пође

у једног трговца да је прода. „Дао сам за њу лани

пред Котором четири дуката“, рече Вук трговцу, „али

невоља нема закона, дај ми за њу што те душа боли, ево два дана да нијесам окусио крушне напоре32“.

Лакоми трговац пружи му дукат и рече круто: „А

гдје си ово украо?“

А Вук: „Немој се, човјече, гријешити ни тровати

своју муку, није она крадена но поштено купљена

својом паром. Дај ми половину од онога што сам за

њу дао, да ти се не претвори змијом.“

Лакомац пружи још пô дуката и припита: „Је ли

јурмицом33 и без откупа?“

А Вук: „Јест за невољу!“ Па, примивши новац, пође у други дућан и купи два багаша жита, један боба, три сомуна тмастога хљеба и два дублијера од

32 Частице хљеба.

33 Правно.

210

процијеђена воска, сваки по пô оке, па се поврати кући и припита оно гладно чељади. Кад било ујутру, рече Вук жени: „Ја идем до једнога мјеста да уждим ове дублијере пред иконом Богородичином, јер

му је сутра оцу судњи дан.34 Ако се не повратим до

данашњега дневи вече, већ ме жива не чакај, но се

ти поврати су то дјеце на оно наше у Паштровиће.“

Жена оста кукајући, а Вук, пошто пољуби најмлађе

дијете, које слатко спаваше у повојима, узме струку и

дублијере, па пут за уши на освић недјеље. У сриједу

пред зору доприје на кутњи праг Шћепца X... Омотан

у струци легне колико је год дуг и широк пред врата

држећи у пријекрет она два дублијера.

Тај је дан била углављена скупштина на Дробном

Пијеску. Домаћица Шћепчева подрани зором да

спреми мужу брашенице у торбу и да му оседла

коња. Кад отвори кутња врата, види гдје човјек лежи

прострт као клада. Дохвати руком за ресе од струке

и раскрије му горњу страну. Упознаде синовљега

крвника. Затвори махом врата и потрчи да буди

мужа. „Држи се, ето ти синовљи крволок лежи пред

вратима, уби га сјекиром као вепра.“ Шћепац скочи

с постеље, обује се, припаше оружје, пође доље и

отвори врата. И он открије човјека и упозна крвника.

Дохвати га за руку, подигне у дубак и изведе на под.

Кад били на поду, викне Шћепац жени да принесе

ракије и смокава. А она, стрављена и смућена: „Какве

34 Година очине смрти.

211

ракије синовљему крволоку, јеси ли се помамио? Али си мито под руком примио да му опростиш што ти

је кућу ископа? Нећу већ с тобом јести хљеба, иако

сам кукавица без рода!“ Почне из гласа да тужи и

побјегне некуд у село.

Шћепац принесе Вуку ракије и врућа хљеба, но

Вук не хћене окусити ни залогаја.

Пошто се је добро разданило, рече Шћепац Вуку:

„Узјаши на коња, а ја ћу пред тобом на ноге да идемо

на збор.“

Усред подна дођу на Дробни Пијесак гдје је већ

скупштина засјела. Кад народ угледа два крвника

гдје заједно иду, свако се обесели и зачуди, јер се

мислило да се Шћепац неће никада умирити. Вук

сјаше с коња па приступи за Шћепцем скупштини.

Рече Шћепац народу: „Нашао сам крвника јутрос гдје

лежи на кутни праг. Дошао је да га убијем, распас

и у струци омотан, а ја га ево доведох овдје да вам

објавим како му опраштам синовљу главу, а примам

га за кума.“

Свак се диже на ноге и побаца капе с главе, а

викну сто грла: „Свијетао ти образ као мудроме јунаку.“

Дође ред Вуку да проговори. Разгрне струку, положи она два дублијера на тле, баци капу под пазухо, па рече: „Браћо! Окаљах се крвљу братском, па ме ваш прави суд зајми у турско. Остао без имућа и без отаџбине, узех штап и торбу да идем су осмеро

чељади у прошњу. У највишој мојој невољи, гладотињи, 212

босотињи и голотињи, посла паша човјека да ме мами и мити да убијем попа Рада, или да му калаузим војсци

да ми родбину спали; ако, ли не хћех једно од та два

зла урадити, да идем да тражим глави мјесто. Шта да

радим од својега живота? Кад не хоће да ме гром убије, ни куга омете, смислих на једну: „Идем“, рекох, „да ме убије Шћепац за онога сина, дајбуди ћу умријети у

поштењу, а оној сиротињи отворити пут да буду опет

Паштровићи“. Продах оружје да их прехраним док ми

чују пусти глас. Купих узгред ова два дублијера да не

рече Шћепац да ме убио под оружјем, а да ми их ужеже

над главом ко ми тијело укопа. Намјерих се, Богу да

је слава, на човјека милостива. Сломи срце и опрости

сина. Волио бих по сто пута да ме је убио сјекиром, него ли да се умирим с овијем начином, без целива и подмира, и да сам му роб задовијека. Али што ћу, ја не могу како је мени драже, но како је њега воља.“

Начини суд књигу од умира и пусти Вука да пође

пренијети оно робље из турскијех рука.

Поп Андровић поведе Вука дома да га угости, и даде му нож и пушку да не иде онако распас по турској земљи. Кад било при растанку, рече поп Вуку:

„Да ну гледај и прочуј у Скадру мисли ли збиља

паша на нас.“

„Хоћу“, рече Вук, „што узмогнем, но ћу радити да

се брже отрсим, јер се бојим да ме Турци не удаве“.

А поп: „Пријети ми паша, пријети провидур, пријете Спичани, пријете Црногорци, пријете нека 213

тобож браћа, пак ме све страх да се нећу замијенити35

а не жалим умријети.“

А Вук: „Тешко оному који нема злотвора, тај се

не броји у људе него у чељад. Ти си, попе, мудар и

јунак, па ћеш све те своје душмане својијем чоештвом

обезоружати. Ко умије њему двије!“

А поп: „На кога су мнози, на тога су рози.36 Ту се

руче и раздвоје. При растанку остави Вук попу она

два дублијера да их приложи у цркву Светога Петра

пред душу онога што је убио.

IV

ПАША ПРЕКО ПАШТРОВИЋА

Ни у мору мјере, ни у пушки вјере.

Народна пословица

По смрти владике Саве нареку му Црногорци

намјесником синовца ђакона Петра, који пође у

свијет да се завладичи.

У то доба била је по Црној Гори мука и невоља

понешто од честијех неродица, а понешто од међусобне

вражде. Завадила се јача братства а слабија подлегла

јарму, па свак чекао владичин повратак, као озебао

сунца.

35 Убити кога прије неголи погине.

36 Ко има много непријатеља на њега ће и срамота.

214

У ту су ватру пухали, да је боље распале, паша с једне, а провидник с друге стране. Махмут је вребао

угодну прилику како би, прије владичина повратка и

црногорска међусобна умира, Црну Гору похарао и од

ње окрнуо питому Црмницу, као што јој је био оштрбнуо

дивље Куче. А провидник, препредени галац, радовао

се да приморци немају шта да завиде сусједима.

На каживање Вуково препану се Паштровићи

да живи нијесу, пак опреме попа Андровића

самочетвртога к провидуру да му траже помоћ.

Уљегну преда њ нотњо и кажу му како је паша наумио

да их опали, и помоле га да им пошаље који брод

војске и праха да се имају чим бранити.

Провидник се насмије. „Што су вам се збили

снови на Турчина? Не мисли се паши на вас, но

чека час по час од султана сјекиру за врат; а откад

сте стали на мир са Спичанима, нема ни рад шта.

То вас неко страши и воду мути како би боље уловио

рибицу. Чувајте се од домаћијех паша и бегова, а за

Турке ја ћу се старати нека вас глава не боли.“

А поп Андровић: „Ви Млечићи кад нећете да

помажете својијем људима, а ви дигните с нас руку.

Наши стари узеше дужда за господара од невоље, а

не од обијести, да их брани од Турчина и у гладнијем

годинама да им удијели фриопа,37 а ви сад ломите погодбу. А што говориш, честити провидуру, да паша

неће на нас, то можеш ти мислити и они који спавају

37 Дробни сухи хљеб.

215

под кључевима.38 Ако не дође, то јошт боље, ми ћемо ти вратити прах и војску. Но ако удари из убаха, а

нас нађе спавежљиве, ископаће нас до трага. Ако ли

се бојиш од дужда, а ти нам отвори пут да идемо у

Млетке на жалбу.“

А провидур: „Имамо ми наше људе у Цариграду

и у Скадру, који такве ствари прате и о свачему

су обавијештени. Неће на вас нико док сте дужду

вјерни. У Млетке не треба вам ходити да се ломите

и трошите, ја ћу писати сенату како сте по помоћ

долазили, пак одозго како дође.“

А поп: „То су мазне на празне.39 Док се писма

размину, ми ћемо изгорјети као луч. Но ти открито

кажемо да ако видјесмо чисто да ће паша на нас, хоћемо му се предати да поштедимо животе и куће, па ви два како учините.“

А провидур: „То сте одавна наумили и основали, зато сте почели сусједима у крви праштати, али нећете обршити.“

А поп срдито, при одласку: „Нико се не предава

Турчину од објести. Немој рећи да ти нијесмо тражили

помоћ. А знади добро, ако нас погазе Турци, као што

и хоће, неће ни теби лако бити у овој лакомици, гдје сједиш и господујеш у наше здравље. Но остани збогом. Кад нас видиш, тад нам се надај40.“

38 У затворенијема градовима.

39 Лијепе ријечи и празне.

40 Да већ неће пред њим долазити.

216

Петрова мјесеца удари ненадно Махмут су двадесет хиљада војске на Црну Гору, гладну и

несложну. Премда је нашао слаб опор, изгуби трећи

дио војске док уђе у Цетињско поље. Ту опали манастир

и оближња села, као пас кад загризне кам који га

је ранио.

Утолико се Црногорци окупе на поклич – за крст

и слободу, и свак заборави своје домаће зло според опћега. Затворе пресла41 и кланце да Турцима није

већ било повратка у Арбанију. Нагна се паша на

муку! У Херцеговину није могао од султановијех

бегова. Боравити јошт на поузану пољу цетињскоме, нестало би војсци хране и здравља, а већ били почели Арбанаси да ропоћу. Проуми се да пише провиднику

которскому да му пусти повратак преко дуждеве

земље.

Међу два зла изабере провидник мање: војску коју

нијеси кадар узбити, ти је угости! Пошаље Бујовића

да куша што паша мисли. Махмут му обећа да ће

проћи преко приморја мирно и пријатељски, а да

се ничијега неће дотаћи, него за плату. Бујовић га

научи да он сам пише Паштровићима да га пусте

проћи, као да млетачка влада за то и не зна, а обећа

паши да му се провидник неће пријечити.

У повратак Бујовић проспе лажни глас да поп

Раде Андровић калаузи турској војсци да опале

Паштровиће.

41 Пролазе.

217

Паша напише лист и пошаље га Паштровићима по некоме калуђеру Сријемцу. Ови се је звао Јелисије

Поповић, који дође у Црну Гору с патријаром Бркићем

за времена Малога Шћепана, учио је по приморју

многе ђакове на књигу. Живио највише у селу Ластви, а умро у Црмници. Кад је био при смрти, препоручи да га свећеници окупају. Ови су после казивали да је

било женско чељаде, што су многи и прије мислили

за његова живота, не само зато што је био ћосав, но

и по начину његова живљења.

Скупе са Паштровићи на збор да прочитају

пашино писмо. Кад се окупе, писарчић прочита лист

што га је донио калуђер:

„Од мене везира Махмута Бушатлије, паше

скадарскога, честитоме збору паштровскоме, мили

и драги поздрав. А сад давам вам на знање како сам

покорио Црну Гору и ево ме на Цетињскоме пољу, гдје су ми и стари сједјели. Наумио сам провести један дијелак силне ми војске преко ваше земље у

Арбанију, јер ми се сасма заходи да је сву враћам

откуд је дошла, а ево вам вјере тврде да ће мирно

доћи и проћи, и да неће никоме таћи ни драче у

плоту. А сад да сте здраво ви тамо, а ми амо.“

Стари поп Андрија Греговић стане да се пријечи са

свом снагом: „Ко ће псу вјеровати? Боље да га дочекамо на приморскоме ждријелу, и ту да замијенимо животе

и куће да му омрзне опет долазити. Пошаљимо улаке

по Црној Гори нека сваки ко пушку носи похита на

218

Браиће. Ако се прикупе у оној тврђи42 двије тисуће убојника, учинићемо спомен да пас пасу кажује. Неће

поћи у Скадар ни гласника да каже како им је било.“

Но преовлада умјерени свјет попа Андровића:

„Добитној војсци приправи погачу! Кад не нађе

опора, проћи ће мирно. Но ја бих да му отпишемо

да иде на вјеру путом, а у толико пренио жене и

дјецу у Црмницу, у Будву и мору у отоке, а ми пет

сто пушака окупимо се на једно мјесто па га пазимо

што ће да ради. Боље и рањени него убијени!“

А поп Греговић: „Ако га се не бојиш, што би жене

и дјецу преносио? Ако га се бојиш, је л’ се боље бити

на граници но око изгорјелијех кућа? Ко вјерује

Турчину, из вјере ижљегао!“

Пошто су читави дан вијећали с једне на другу, најбоље овако, није но онако, као што бива вазда кад преовлада страх и сумња, вежу на ону попа

Андровића. Отпишу паши да прође слободно обдан

и на чистој божјој вјери, а у толико пренесу жене и

дјецу на похране.

На сами Видовдан продере војска преко Коловира

и Падежа, изгори Браићима неке појате и куће

поземљуше, пак сађе низ Мртвицу и Паштровиће.

Затече је ноћ на Ластви и ту се утабори. Махмуту

свану кад угледа плаве арбанашке планине. Сутрадан

почне војска да хара лозе и воћке око кућа и да пали

плаште настожене сламе.

42 Од камена.

219

Узмуте се Паштровићи гледајући с планине гдје им се поље тлачи, а поп Греговић уцка их да

ударе. Ко хоћу, ко нећу, као гдје је узданица опћа и

зајмна ишчезла. Просули се гласови Бујовића од уха

до уха, па се свакоме убило срце. Напокон одлуче

да се одвоје десетак главара и да вежу шта да се

ради. Сједне збор за једном литицом у одсоју,43 и ту

почне да вијећа. Поп Андровић не дâ да се удара.

„Кад смо га пустили да сљегне на пјену од мора, није већ куд, треба га пустити до краја. Три дијела Паштровића остадоше здрави иза војске. Боље и да

опале ови четврти дио, него ли да нам убију сто друга.

Прекрстите се и зађевица прођите и зле среће! Ја ћу

сам поћи до паше да га питам чему превјери! Ако

ме посијече и опали то кућа до границе, претеците

га на Цмилову улицу и ту учините спомен.“

А поп Андрија: „Ја нијесам с том!“ Ти нас, попе, ископа! Боље да сте примили мој свјет. Пошто изгори то кућа и баци под коњска копита љетину, зла ми

је замјена и спомена. Од нас пет сто пушака, они

којима остаде за војском здрава кућа сад ће чувати

животе, а нама што су куће изгорјеле, бићемо се су

по срца, као ко је без дома остао. Него хајте да ме

барем сад послушате! Ударимо ноћас на турски око

у по ноћи, пошто зађе мјесец и војска поспава, па

гдје пукне да пукне!“

А један суђа: „И ја сам с том, но поп Раде жали

43 Иза камена гдје сунце не грије.

220

два сина, јер зна да ће они најприје насрнути, па мудрује.“

А један други: „Ја бих нешто рекао, но се бојим

да се поп Раде не наједи.“

„Нећу, божја ти вјера“, рече поп, „но реци што

ти је год драго. Кад је слабо везано, боље да је

раздријешено44.“

„Видиш, попе!“, поврне суђа, „ја ћу ти рећи што

многи мисле а неће да изреку. Просуо се по пуку

глас као да си ти у некакве тајне договоре с пашом, и да нама кућа гори изнутра.“

Поп се помами, дохвати пушку и опучи низ ону

стрмен говорећи: „Знам ја гдје се та лажа зачела и

ко је у нас унио. А давам ви јемца Бога да ћу сад

поћи паши под шатор, и ако не хће проћи мирно, хоћу му, скоту, крв попити, па ћете видјети, јесам ли ја Обилић или Бранковић.“

Кад то изрече, придаде ногама. Ражали се оној

деветини, те они за њим сустопице па виде што ће бити, осим попа Андрије који посла мјести себе синовца Ђура. Не пусте их Турци међу војску с оружјем, а под

шатор код паше уведу попа Андровића самотрећега.

Нађу пашу гдје сједи прекрштенијех ногу на растрту

ћилиму, пуши и пије каву. Рече им да посједају спрам

њега. Почне први поп: „Ево нас, пашо, код тебе, да те

помолимо од стране народа да даш војсци наредбу

да прође мирно и да нам не пакости.“

44 Тајна у прсима.

221

„А који си ти на име?“, упита га паша.

„Ја сам поп Радо Андровић, ако ти је драго

милости!“

„А да сам те одавна желио упознати“, рече паша,

„јер ми људи кажу да си се узнио откад ми поткиде

међу и дарова је дужду“.

„Ја ти нијесам поткинуо међе“, дода поп, „нити

сам је даровао дужду, него сам бранио оно своје од

Спичана, који су ми га хтјели потомити“.с

„А хоћеш ли и по данас тако?“, припита га паша.

„Хоћу док узмогу махати“, одговори поп.

А паша, арбанашки, на по гласа: „А да нећеш

већ никад ни довијека.“ Па нареди једном аги од

страже да их изведу и потуку.

Поп Раде знао је нешто натуцати арбанашки.

Видје да је погинуо. Како ага пође по џелате, скочи

на ноге, тргне из потаје двије шпагарице,45 натегне

их, задједне прст за стражу и обије управи паши у

прси. „А гдје ти је вјера, псето безаконо!“, викне поп, а потегне за стражу. Оба кремена скоче из оловнице, прашници се проспу, а пушке издаду. Хћаше да га зубима закоље, но на побуку прискоче Турци, па их

све изасијеку, осим Ђура Иванова, који им се украде

и доприје дома, а око њега пушчана зрна као град.

Затвори се у кућу и многе Турке убије кроз пушкарицу.

Док Турци нанесу сламу и сијено да га жива упале

у кући, паде ноћ, а он се спусти хитро низ прозор, 45 Мале пушке што се у џепу у потаји носе.

222

скочи у море и преплива здраво на оток Катић, под тучом турскијех танета.

Турци опале пред зору оно десетак кућа на Ластви

и неке друге покрај пута до границе. Хћаше везир

јошт квара починити, но се препаде да га не затеку

Паштровићи на Цмиловој улици.

Тако сврши поп Андровић, најоглашенији

Паштровић прошлога вијека, жртва зависти и

пријекора.

Путом преко Надлушкога поља харала је

необуздана војска лозе и жито. Бошко Греговић

су десет чобана стаде да се опире и бије. Околи их

сила турска, разоружа и повеже. Кад дођу на ријеку

Жељезницу код Бара, војска опочине да руча. Ту објесе

Мирчету Никлана, а архимандрит Дебеља некако се

омакне. Бошко Греговић, виде смрт очима, зграби

једноме бегу џеврдан, па му га окрене у прси. Пушка

плане а не састави, а Бошко из гласа: Ни у мору мјере, ни у пушки вјере! Ту га убију, а оно чобана ослободе.

Након дванаест година плати Махмут ову невјеру

у Крусима, у Црној Гори, гдје остави главу, благо и

војску. Бог не плаћа сваке суботе, но кад је воља

његова!

223

КРАЂА И ПРЕКРАЂА ЗВОНА

Приповијест поборска нашијех доба

Страга тридесет годин данај једно јутро у првоме

прашку зоре, баш кад се дијеле дан и ноћ, викне

момак с Пањ-камена поклич поборскијех села: „Ој, кнеже Вуко, кнеже!“ Озове му се кнез са струге: „Ој, море, ој“, а момче: „Добро јутро!“ па кнез по одушку: „Добра му срећа била!“ Настави момак: „Хајде зло ти

јутро не било него ти однесе звоно с цркве.“ Скочи

кнез као да се помами, покликне село на окуп; и

људи оружани у трен ока стану се код саборне цркве

Светога Јована Богослова; кад збиља на цркви нема

звона. Свако се снеби и зачуди вражијем послу, пак

стадоше међу се гонетати и разгађати ко је лупеж и

откуд. Ни стопе ни тражине око цркве, као да није ни

чепала, камоли вардала људска нога; док одједном

кнез сјетно невесело начне овако да говори: „Ево нас, браћо, нађе изненада штета и срамота, да такијех није још на људе падало. Дође лупеж пак не покраде из

њедара. Сад ће рећи приморци цијелијем разлогом да

смо ништавци који лежимо женама у скутовима без

гаћа. Боље је да је гром спржио десет домаћина при

овоме злу! Кад смо испогибали на Кандији, бранећи

дужду витешки оток, и кад нас је Махмут-паша

225

опљачкао и заробио, просте ране, свак се је барем по трипут замијенио, а сад остадосмо за укор, као

да смо припасали опрегљаче, или задјели кудјеље!

А ти, Рашко, који пириш готово у сјену црковному, како се у зао час не пробуди на онакви жамор, јер није ту била војсци шала натезати се оном рпом

звона низ ове продоли. И чујте ме добро, Побори! Док

овој крађи не дођемо у траг, неће се црква отварати

ни у њој канђела ужећи, ни ми предавати пуње ни

проскуре, еда би се и Светому Јовану дотужило да

лупеже накаже и од њих чудо почини; јер ми се све

нешто снијева као да овога не би било без домаћега

масла и навађања.“ Тако се кнез дохвати руком за

бирницу што је укована при вратницама црквенијема; а други га дотакне за лакат, а овога трећи, а трећега четврти, и тако све напријед док начине око цркве

коло, пак се из гласа закуну да буде као што је кнез

рекао.

Не проговори нико осим Рашка при растанку, којега у живац опече она кнежева укорба: „Ја сам јуче цио дан сјекао лаз пак заспао као заклан, и

преспах цијелу ноћ с уха на ухо док ме онај поклич

у свићању не пробуди. Као пред некијем чудом

нијесам никад у свом дану тврђе уснуо. И чујте ме

добро, браћо, ако и немате кога; ево сам се примакао

ждријелу вјечнога дома, пак ви се кунем на сва

четири јеванђеља, а прав се у Бога не уклео, волио

би да су ми јединца сина с Коловира донијели у

226

комаде, него што су не обезвонили као никуд људи.

Но опет се у јаду тјешим и разабирам: иако сам ја

тобож најближи сусјед овоме храму, ја му нијесам

ни чувар ни домаћин, пак су чудим, хвала му и

слава, овоме старцу Светоме Јовану, чему се пушта

плијенити, како лупежима не осуши руке до рамена, но паде на мене да га ја тобож чувам и стражам, који нијесам вриједан ни своју сиротињу пазити, а камоли црковину. Но чујте ме! Уговоримо на овоме

мјесту соџбину педесет жутијех дуката, то је по мртве

главе, пак их скупимо што црковином што сеоскијем

порезом, да их дамо соку који насочи звоно и лупеже, а нећемо га до муке просочити. Овако су нам стари радили, пак радимо и ми.“

И тако збиља притврде и закључе сви у једно грло, пак се разиђу по работи, а кнез даде лиџбу на четири пазара трипут у три недјеље, пред Будвом и пред

Котором, на Виру и на Црнојевића Ријеци: ко насочи

звоно и лупежа да му је соџбине педесет дуката, и

тврда вјера да га просочити неће до муке.

Оно ти не прође дуго времена, кад једно вече

у првоме мраку паде пријатељ у кућу кнежеву, назове му добро вече, и приступи к огњишту да се озебао огрије. Кад остану њих два сама, рекне

кнезу да је он главом сокодржица. „Је ли вјера?“, упита гост. „Јест“, одврати кнез, „тврда божја, по сто пута, непреломна“. Пак скочи кнез на ноге, извади

из једне шкрабице замотуљак новаца, и преброји

227

сокодржици дукат на дукат до педесет. Сокодржица прихвати соџбину, омота је тврдо у убрус и положи

за пас, пак почне причати редом: „Оновечери, у

сунчани заход, дође к мени човјек вјерни и уздани, рече ми доста смућен – Ево, пријатељу, на мене гријех и мука. Ни радећи ни градећи, него по Божјој вољи, нападох нехотице на лупеже који смакоше звоно са Светога Јована поборскога. Тајити грехота, јавити

напаст, пак с једне на другу размишљај и гонетај, паде ми на ум да тебе помолим да будеш овоме послу сокодржица. Поклисару се глава не сијече, него хајде прими соџбину, нека ти је од ње трећина, насочи лупеже и звоно, али ме не просочи до муке, за једнога Бога, јер ћу пропасти као длијето иза паса.

Не хћедеш ли поћи на другога се човјека нећу чисто

обраћати, нек нам буде тај гријех у отаџбини. Да ти

право речем, кнеже, нијесам никад у такве после

газио, ни прста метао међу туђа врата, пак сам се

дуго опирао и оговарао, да ко не помисли да сам

се на дукате слакомио. Но кад чух да сок не сумаје

наставити се на другу сокодржицу и да ће ова краћа

утонити, препанем се души, пак се примих и дох да

ти причам ову вражју пређу. Ево три године минуше

откад Љешљани оградише и освешташе нову цркву, Свету Петку насред поља. Залуду се на све стране мучили да набаве цркви звоно. Слали наруџбине

у Млетке преко Котора, у Биоград преко Цетиња, у

Цариград преко Скадра; не би им га суђено добавити

228

ни за коју цијену, док ђаво који ни оре ни копа, него ради око крштене душе, намјери љетос два од њих

у приморје да копају вресове реваче којијема граде

луле дуанџијама. Та су двојица у тебе влаштога

коначили двије ноћи. Преминула у те дане једна

баба поборска, пак и они дошли баби на погреб да се

напију ракије, а назобљу кољива. Видјели на Светоме

Јовану онај лијепи заклад, нарајили се златнијем му

звуком пак им паде на ум зла помисао да своју цркву

крађом покрасе. Кад дома, отворе се неколицини

сељана. Рече Шуљо, што је тој ствари глава: „Ето нам

зја црква гологлава као невјеста без вијенца, новци

не помажу, а у томе приморју цркава и звона као

малога боба. Него хајте да свучемо Светога Јована, а да одједнемо ову старицу, пак сва та грехота о мојој души. Да ти нијесу свеци као ми саможиви и

ћуди лакоме, да не би богати нага одио. Кад радим

за славу Божју, ту ми нема ни гријеха ни чуда. А

лако ћемо обисти; ако се да звоно смаћи са цркве, није чисто жао Светоме Јовану дати звоно светој Петки. Ако пак звоно на нашој цркви не занијеми ни

промијени глас, није жао ни Светој Петки примити

дар. Него хајте неколико друга да га донесемо.

Побори су далеко и под туђом повластицом неће

доћи звону никад у траг; а и ако дођу, ми ћемо се

клети да смо га купили у незнана трговца, пак звоно

звону наличи. Ко да разазна? Лупеж душу топи кад

дома носи, а ми ћемо се клети у Светој Петки, пак

229

нас она неће пустити да се разгубамо.“ И тако крену њих деветина на Божитње покладе, ноћу путују, а у

алугама данују, док дођу трећи дан у мрак у Поборе.

Била ноћ мрачна, а вријеме стравично, јаловили се

облаци у ове поточине као мјешине, а вјетрови се

прогонили и зујали низ ове стрмене долине. Кад

било глухо доба ноћи, приспију код Светога Јована.

Скоче два од њих и скину звоно са звоника, пошто

му пасовима омотају туцањ да не звокотне. Удједну

му у ухо троструку узицу, а кроз узицу двоструки

прљ, пак два и два с њим на раме, измјенице кад им

бреме дотужи; а остали неки напријед да калаузе, а

неки страга у заплеће, од шуме до шуме, од планине

до планине, док дођу дома и припну звоно на Свету

Петку, пак од мила Бога три дни без прекида звонили, цуцали и тинкали.“

Кнез је слушао ову казалицу највишом помњом.

С почетка се нашали: „Чуо сам гдје људи говоре да

човјеку који хоће да замеће уљаник требају три

улишта, ако ће да му чела напредује; једно куповно, друго даровно, а треће крадовно; али јошт нијесам чуо да се крађом цркве красе. Ја ти, пријатељу, нећу

ни напомињати каква те сад веза веже. Ко се хвата

у коло, треба и да игра, или се не био хватати! Ја се

нијесам јошт селом договорио хоћемо ли лупеже

судом гонити или звоно прекрасти. Но рецимо сад

да ћемо судом, требује да идеш с нама на Цетиње да

тамо испричаш све то суду као што си мени. Ако се

230

лупежи покоре, ако врате звоно и плате самоседмом соџбину а нама дангубу, добро! То се зло о најмањој

прекиде, неће требовати да казујемо сока. Но ако

се почем лупежи дадоше у нијек и у хашу, ако ни

дође луч до ноката, а вода до ушију, хоће се сок да

их за руке дохвати. Ја имам јошт један добри срок.

Звоно је насред њега шупље као да си га сврдлом

провртио, пак ћу се при муци и с тијем обисти.

Кренемо ли звону у прекрађу, хоће нам се сок да

нам у туђој земљи калаузи, јер се бојим издаје, да

не просветимо док осветимо, да ни рози не порасту.

Него ти остани сутра у нас, а ја ћу окупити село и

донијети дома договорну.“

Кад било сутрадан по ручку, викне позивач

с поклича да иду сеоски домаћини на збор. Ево

приступају братства једно по једно пред цркву, свак

се редом прекрсти и пољуби црквене вратнице, пак

посиједају у око, а кнез стаде да казује све редом.

„Сад“, рече отресно, „одлучите или ћемо на Цетиње

да се судимо, или ћемо по звону у прекрађу, двије

вас воље као кадију“.

На то барјактар заче први: „Ја ти се чудим, кнеже, куд си зашао, шта ће ти суд с лупежима? А да ми даду Љешњани триста звона у чапру дуката, док не дође

оно наше звоно, чини ми се да сам без носа. И чујте

ме добро, добри људи, одлучили како вам је драже, клели се и судили, ја вам нећу од тога дијела. Сто се пута мирили, а сто подмиривали, док не пропоје над

231

Светијем Јованом оно старинско звоно, којега ми је један дјед купио ево сто година на Сенегаљи, пак га

пред душом намијенио цркви, један би Бог а једна

Божја вјера, ходићу звону у походе да знам за њега

главу дати. Не узмогнем ли га донијети, а ја ћу га

опучити да не звучи ни нама ни њима. Него хајте, ни

један не остануо жив, на преузим; док се ова соџбина

не пронесе и не просије да га донесемо дома, или да

га својом крвљу омочимо, да им цкврн звони.“

На то одговори стари Рашко, прекрштенијех руку:

„Ја сам за суд. Брза освета готова срамота. Да пођемо

и погинемо, брука врх бруке. Света Петка далеко три

конака, у туђој земљи, насред руња поља, а око њега

села и торови да не би перје месо изнијело, а камоли

ми ону груду туча. Барјактару је до кољена гдје је

море најдубље, али се данас још нешто хоће осим

голога јунаштва, а то је разлог. У разлог се дакле, за једнога Бога, да не изгинемо лудо! Држимо ли се суда

и правога пута, звоно ће доћи, а лупежи остати грдни.

Ударимо ли странпутицом, набасаћемо на угасну

погибију. Него хајдете на Цетиње да се судимо, пак

можемо наопако кад драго. Ето, Богу хвала, данас суд

на Цетињу као у којега драго краља, прави, разборити, неумитни, који неће попријеко судити ни свому ни туђину. Сва та срамота пала на мој образ и братство, а јунаштво приштедимо вишој невољи!“

Стаде граја и препирање до подна. Неки хоће

судом, неки силом, неки крадом: док се најпослије

232

утишмају и склону на ону барјактареву да пођу сутрадан по звоно. На тому се мјесту одаберу девет

друга, по стасу и по годинама, цвијет поборске

омладине отворе цркву, целивају иконе, исповиједају

се и водицом причесте, пак сваки расположи својијем

иметком као да ће збиља мријети. При растанку

закуну се на часни крст да ће донијети звоно Светому

Јовану или листом изгинути. Свака кућа спреми

својему јунаку брашенице у торби, ракије, меса и

хљеба, пак их отпрате плачем и благословом до

приморскога ждријела гдје се поцеливају и опросте, пак удружив се са соком, наставе путовање суботом.

И њима је био конак дању грм, а ходили и млитали, од звијезде до звијезде, за соком сустопице.

Трећи дан, у први сат ноћи, приспију на једно

ждријело. Бијаше небо ведро, а мјесечина на заходу.

Гледају под собом пространо Љешко поље, гдје су

га ошапила села, торови и колибе. Чују псе гдје око

торина лају; чују чељад гдје по гувнима жито вршу

и вјеју, гдје једно друго дозивље и разговоре воде. На једној узноситој ливади лежи црква Света Петка, која

се до по ње бијели као лабуд уз мјесечну свијећу, а

од по ње осјениле је гране високог и густог јаблана.

Колико су гођ ти четници вруће крви и назор, колико

их је гођ свијест слободила да добро раде, опет им се

смрзну крв у жилама, кад видјеше гдје су заброждили.

Сједу, помоле се Богу, као икад скрушено, пак почну

јести хљеба. По вечери узме кнез цунет пун ракије, 233

и наздрави дружини овако: „О, Боже и велики Свети Јоване! ако идемо кому на напаст сви десет паски

глави изгубили: пси нам трупље изјели; не знало

нам се гроба на овоме свијету ни покоја на другоме, но остали људима за укор до деветога паса. Ако ли смо прегнули правијем срцем да пренесемо ову

задужбину нашијех старијех, и ако је она чиста и

право стечена, Света Петко мученице, ти помози да

звоно с миром дигнемо и понесемо на његов стари

завичај, гдје је било посвећено и намијењено, без

погибије ни наша ни нашијех злотвора; да се на његов

глас опет купимо и Бога хвалимо! Олашкај тешко

бреме, омешкај љути туч, и посоколи срца наша!“ А

сви рекну три пута: „Амин.“ Кнез, да охрабри војску, што бијаше доста сјетна, окрене хитро с молитве на шалу: „Ја ћу“, рече посмехивајућ се, „пити први, јер

се бојим, ако се који од вас препао, да му не удари

зуб о зуб, а руке не задрхтају, пак да не сломије цунет и пролије ракију, а ја да останем жедан“.

Кад у пољу престане граја и чељад полијегају, а

ноћ превали к другој половини, рече барјактар: „Ево

је свак заспао и утишмао у првоме сну, но хајте на

посао! Остани ти, кнеже, самопети на овом ждријелу

у застави, а ја ћу с тројицом и са соком на звоно, ако нам буде до муке да ни браниш плећа и повратак из

поља, ако ли изгинемо, да не пође уза звоно и кнез.

А вас три друга свежите добро ресе од струка при

ћесе, да се којему не омакне, јер би образније било

234

да двојица погину, него да се ругају Црногорци: А

чудно ли су лацмани стругали, а нико их није гонио!

Ако ли који погине, закунимо се да ћемо с њега

оружје дићи да га Црногорци мртва не одеру; ако

ли се који обрани, да га свакако радимо извући; ако

га не могасмо извући, нека га друг притуче да им

не пане у руке жив.“ Тако поставе на тле двије дуге

пушке у пријекрст, пак се над њим закуну и опросте.

Тек први кокоти селима запоју, она четири, пожапке

и на прсте од нога, дођу код Свете Петке. Бијаше

спредњи зид висок три сежња, а на врх ластовице

звоник и у њему умјештено звоно. Како се пети? Обађу

све око цркве и низ ливаду докле је побито мртвачко

мраморје над гробљем. Свуђ влада мртва тишина, стравична самоћа, нити се што друго чује до јејине, која с најгорње стручице јаблана гугуће, и кврка жаба у лужини. Срећом нађу црковна врата притворена.

Отворе их и уђу побожно. Једно је мало канђеоце пред

дверима цкиљело. Приступе један по један и целивају

престолне иконе. У дну цркве нађу мртвачка носила, оплетена прућем, а прошивена блуром и ликом.

Припну их уз ластовицу црковну као стубе да се уз

њих попну на звоник. У то рече барјактар: „Ја ћу се

припети на врх ластовице, а ви чувајте сока; ако иоле

видите војску, убите га као издајицу, нек мре прије нас; ако бих нашао звоно заглављено, тешко ћу га дићи без ударца, пак се бојим да га не опучим.“ Баци струку да

се не омета, дохвати велику пушку лијевом руком, а

235

десном се приљуби носилима, пак стаде да се пење.

Тек да се докучи црковног перваза, пукоше блуре и

лико, а носила се расплету, и барјактар суноврати на

тле без да се обрани. Читав сат изгубе око плетера

док га тврдо вежу конопљем и опет уза зид поставе.

Барјактар се попне, пак са звоника помукло рече:

„Није звоно заглављено, али је око њега понова; ново

му је пружало и тељига; него уљези један у цркву и

остави три плете на олтару да намиримо овај понов

да се не огријешимо Светом Петком.“ У то барјактар

омота својијем пасом звону туцањ, а рукама исколеће

клине из жовица и тури звоно на тле. Била око цркве

земља мека, па се ни чуо пад, ни цикло звоно. Уђедну

му конопље у уши, а кроз конопље прљ, пак бржебоље

к ждријелу гдје су их дружина у метеризу чекала. Сви

се изреде да целивају звоно, пак придају ногама у

беспуће док свану, а кад зора забијели, пошто заметну

траг, увуку се у једну спилу, гдје предане, пак опет

странпутицама у трк ноћу, а дању у шуми, док на

освић четвртка приспију на врх Бјелошкога сокола.

Већ се не крију ни боје, но размотај пасину, а пусти

туцањ, ударе у звоно до Побора, приморју на велико

знамење.

Како су их дома дочекали не питај! Нити кога

на путу чули ни видјели, а дошли пунијех ћеса и

објужених од росе пушака. Свако их љуби, грли, хвали

као да су ускрсли но ми се чини да јошт страже звоно

од Љешњана; јер ко шта чини, то и дочека.

236

ПРОКЛЕТИ КАМ

Приповијест грбаљска

крајем петнаестога вијека

I

ВЈЕШТИЦА И ПОКЛОН

Јесени годишта 1474. подране у Котор на пазар два

тежака грбаљска, оба сјетна и невесела. Сване им на

врх Тројице, те прозорицом сљегну низ онај стрмени

пут, што је у то вријеме био гори и стропотнији него

ли је данас. Уз такви пут мало су разговора водили, но кад приспију на Мокру Плочу изнад Шкаљара, гдје им раздани, почне један другога запиткивати којијем послом слази у град.

Мијат, по годинама млађи, поче да прича први:

„Брате, дође ми синоћ зваће од суда, донесе ми га

кнежев улак, да сам данас по сваки начин преда њ, да ме о дебелу послу распитива; ако ли почнем не послушам, наредио је кнезу да ми село изједе ораћега

вола у глобу. Добри кнез придржи судски позив

три дни, пак синоћ таман кад се изувах да легнем, посла ми позивача с писмом и с пријетњом да данас подраним без чуда! Разбије ми се сан мислећи што

ћу суду! Видим лијепо да ми је однекуд напаст, пак

237

и кад ми не би било вишега зла, доста ми је штете да изгубим овако ведри дан кад свак сије, а ја се судим.“

На то ће ти Новак: „Домишљаш ли се рашта ти

је зваће?“

„Не, одиста ништа, но све се омишљам као да је

то кнежево масло. У зао нам час кнежују и банују!

Да му је просто што нас кметиће гули и тимари у

господарево име, али му не било просто, ни од Бога

ни од народа, што присуђује и што се Млечићима

удвара да нас боле кују и стежу.“

„А што ти је с кнезом?“, припита Новак.

„Ево, чоече, прођоше о међуднице три године

да сам се, да опростиш, оженио. А нијесу три, но по

јадима тридесет и три! Придали се по грехоти три

синчића, сваки залуду бијесан и напредан као што

неће бити, пак једно јутро напријечац двоје заковрне, здрава читава као пуце. Издахнуше исти дан, без бола и муке, ка да бијаху уснули. Бијаше их троструко

жалосније онако непретворене ставити под земљу; сваки румен ка јабука. Нас двоје поражено и тужно, налик обезграњена храста, забави се и опријени око оног каменог остатка, док и он поче да кљеца.

Хћаше рећи да се врх њега неко кунијаше. Циједи

данас, циједи сутра, ка воштани дублијер уз плам, док промоли стијењ. Топац се хвата за свашто, па и за пјену, тако и ја чини што ми гођ ко каза: води га

на лијечнике, наше и латинске, отварају му књигу

у пророка, свети масла а читај бдења, запрештај и

238

води га под јеванђеље, боље ништа већ што уз главу пропаде и мука. Прољетос донесе гријех једног

Брђанина у село да вересија шумадинске свиње до

уља. Вечера и преноћи код нас, па кад му казасмо

чему смо уцвиљени и обатаљени, рећи ће: „Ту ви је

дјецу изјела неспоменица, и док јој не дођете у стопе, нећете подићи за вашег вијека од срца порода, но се залуду мучите и расипате.“

„А како ћу је невољник, уловити?“, питај ја.

„Окупај“, рече Брђанин, „то дијете уочи суботе водом

с врела, па прелиј воду у једну жђелу да ни капи не

погине и хајде онако с пуном жђелом од куће до куће

гдје је гођ бабе, и помоли сваку од њих да умочи обје

руке у ту воду, па кад се све изреде, опет преокупај

њом сина у сунчани заход, већ му зле душе наудити

неће. Ако ли почем која баба не хће омочити руке, та ти је крвница и ископаница.“ Ја се тој басни од јада насмиј. Но тек Брђанин из куће, спопане жена, да ме прождре, да идем по бабама и да им слимам капу да перу руке. Не би куд камо но окупах сина и

пох с ваганом по селу гдје је гођ бабе да се мије. Кад допрем ковачевој кући украј села, изађе му мати; срдита и крвомутна жена, да те Бог уклони, смутила би за час барјак војске, иако ми је нешто подалеко

у својту. – А гдје си кренуо с том бљудом, рече са

шале, – али те је поп послао да дијелиш водицу

по домовима? Ја је залуду назови тетком и лијепо

помоли да приступи као остале сеоске старице да

239

опере руке; а она пуче на мене сваке јаде, пак пошто ме обручи, умаче у кућу, а затвори врата.“

„А рашта те обручи“, припита Новак, „гдје је

тобож биједиш, или што не вјерује у машту?“

„Ко? Она!“, викне Мијат, „вјерује, свеца ми, више

него ли они Брђанин. Пуче на ме као бјесомучена:

– Вуци се отоле, бруко и срамото, наведе те женина

памет да удараш по селу да се тобом пук руга. Боље да

си рекао домаћици да најприје обиште своја њедра, пак би нашла крвницу на очину пријекладу. Понеси жђелу у тазбину нека ти се најприје пуница испере, а за мене је лако. Вјештица не уди до миломе.“

„А уми ли ти се пуница?“, прекине Новак.

„Не ни перо“, отповиједа Мијат, јер је тресијаше

грозница у постељи, пак ми рече шура: – Немој се, Бога ти, с боницом гријешити.“

„Те ти?“

„Те ја, онако покуљен и подвитијех ушију, на

угасни дом.“

„Каза ли жени како те оседла баба Цвијета?“

„Казах на мој зли пут.“

„А она?“

„А она ни пет ни девет, но дохвати жђелу, те с њом

у безрод матери над постељу, да је куми и преклиње

да смочи руке. Дође јој у то брат с тора, изаждене је

из куће, сломије жђелу, а проспе воду, она стане да

се гребе и да кука у вас глас, а ја се помамих, шчепај пушку и пођи да се убијем са шуром. Скочи село у

240

развађу, не дај да се покољемо, но разагнај оба кући, а урочи за сутрадан сеоски збор да суди и тријеби зле душе. Доћи ће ти у то кнез из Млина и рећи ће

да се та ствар не смије судити већ у Котору. Док један злосретњик као што сам сам, проговори: – Господа

млетачка не вјерују у вјештице, пак ће зларад пустити

да нам траг ископају. А један други: – Господа ће

их још даровати да нас прије искоријене! А трећи:

– И у Млечића има вјештица, пак ћемо с Котором

лако, него хајте да их спржимо, остатку на здравље.

А потоњи: – А да него тако, свакако су остарјеле и

мукте хљеба троше.“

„Призва ли збор бабе на исповијест?“, упита Новак.

„Како не?“, отповиједа Мијат, „Цвијету и ташту

ми“.

„Оправдају ли се, ка што умију?“

„Оправда се пуница и закле врх оба сина да се

тому лику није обећала.“

„А Цвијета?“

„А Цвијета ка Цвијета, не хће никад ни довијека

присећи душом, док јој не платим најпре оклевштину.

Уз то један сељанин каза како га научи пророчица

из Бара да окади синовљу колијевку сухом кошуљом

поганице. Кад се пробуди у прве кокоте, да прида

сламе воловима у јасли, угледа над колијевком

шенично сито. Дохвати га и објеси о клин под кутњи

тријем. Подрани на орање, пође да узме под тријем

рало и јарам, кад видје невиђено чудо гдје баба

241

Цвијета виси о клину, објешена за ђердан. Он јој се примаче да види је ли отегла. Чеса? Помоли

објешеница домаћина да је слими с чукља за мито, и погоде откупа три дуката да му их тобож плати кад прода сукно са статива. Слакоми се чоек на дукате

у причек, тер је слими и пусти, пошто му се закуне

да му већ неће зла ни помислити.“

„Плати ли баба откуп?“, припита Новак.

„Јади је црни знали, ка су је и знали, лише нас!“, настави Мијат. „Други сељанин каза да је и он с невоље ходио на пророка чак у Мостар, и по његову свјету

дохвати лепирицу, која му је уочи суботе облетивала

око свијеће, кад је с кутњом чељађу вечеривао. Опали

јој криоца на плам, пак је баци у сметлиште. Кад

сутра ујутро ево баба Цвијета, рукама о врату, гдје му тражи соли да вида пекотине. И ту јој враг помога!

Згами се домаћин на жут дукат; мјести да је свијету

обличи, даде рогуши шаку соли из сланика, пошто

јој окине крај опуте с лијеве ноге да му већ по кући

не обиграје.“

„Те су двије дебеле!“, опази Новак.

„Чуј да знаш!“, продуљи Мијат. „Пуче баба Цвијета

на њих двојицу сваке прегрђене јаде. Навалисте, рече

на мене ка на меки пријелаз, али нијесте погодили.

Објема су ви матере море и вјештице, па сте наумили

да их мојом струком заступите. Свакој су од њих двије

изникли вепрови брци. Чинише да пресуши живи

извор под јасеном и да нас побије туча лани трипут у

242

три суботе; навукоше пуљешке вједогоње да разговоре црквени звоник ошмрком, а прекогорне вукодлаке, да нам род сјевером преотму. Изједоше од мрачнога уштапа до преполовне сриједе тринаестеро дјеце од

сисе, а удавише русане недјеље три младожење да

им се невјесте у црно омотају под вијенцем. Обје се

претварају сињастијем јарцем да даве стоку гдје је

спазе напредну; сивијем соколом да грабе кокоши

с ложника и лијега; шаренијем челозопцем да

ископају челе у роју; црнијем гавраном злокобником

да слуте погибију. А та два лажива свједока што ме

праву биједе и потварају, тако им дочекало Ускрса

што им је од мене милије, ако су истину казала.“ А

мнози реку: „Ако лаже коза, не лаже рог! Та су се зла

збиља случила, пак ти знаш ко их је урадио, јер си му

ортак.“ Дохвате сељани бабу Цвијету, ко за руку ко

за ногу, тер је посмуцају пут пасје јаме изнад села, гдје су, причају људи, у старо доба бјесови уковали цара Дукљана да не може живљети ни умријети; а за њима мало и велико сустопице ка за мрцем.

Кад ова гунгула допре на раскршће, срете калуђера

превлачкога, који је доходио да купи ујам уљанога

млина: „А гдје ћете с том бабом?“, упита калуђер. А

множина му одговори: „Да злу душу суновратимо у

бездању да јој се за кост не зна.“ На то ће ти калуђер извадити момку из торбе своје оружје, крст и петрахиљ, па стати клети да се земља тресе, да је не порину у понор док је он не исповиједи и причести: „Ко ће од

243

вас“, рече, „примити на своју душу њезине грехоте?“

Сељани се снебе и скамене од онога божјега страха, пусте бабу калуђеру да је води у манастир, и тамо да је среди ка да од своје умире. Чека село бабу, а

ни бабе ни од бабе гласа.“

„А вуцијаше ли је и ти на јаму да јој се за кост

не зна?“, запита Новак наперенијех ушију. А Мијат:

„Гдје сви Турци, ту и Усо мали!“

„Бојим се“, додаде Новак, „да ће се то обити о Усу“.

„То да знаш“, рекне Мијат.

„А имаш ли пријатеља у суду?“

„Имам једнога кума, што је са судом у добру, но

се све бојим да ће бити инокосан?“

„А држиш ли га колачем?“

„Наврћем се чешће. Ево му и данас носим главу

и задњи черак пекне, што сам одвојио од својијех

устију.“

„Све се бојим“, прида Новак, „да ћеш ти погинути

с колачем а ја без њега“.

„Како то?“, упита Мијат истрештенијех очију.

„Лако“, одговори Новак. „Ужирио сам залуду

и ја једну пекну, не бјеше је такве у свој кнежини; изјела ми седам коша жита а десет желуда. Дође пред Божић кнез у нас да ми начне бачву вина, јер

се просуо глас да од које он први окуси неће јој се

вино наоцтити. Том срећом, од Божитњијех поклада

до Васиљева дневи, не руча никад дома. Кад угледа

пекну, рече: „Али си је господски ужирио.“ А ја

244

њему: „Залуду, кнеже, кад се од ње нећу омрсити.“

А он зачуђен: „Нијеку ками, што говориш, чоече?“

А ја: „Господару иде глава и задњи черек у поклон, попу други, уз бир; два сам прва изио још љети кад ми нестаде домаћега жита, а мени ће остати оно

дробно омрску. Некому на глас, а некому на част. На

то ће ти кнез: „А да бих те ја научио како ћеш дати

свакому од шаке до лакта.“ „А како?“, припитам ја.

„Ти је“, рече, „убиј, осмуди и остружи, пак је објеси о соху, пред кућу, као да јој се крв циједи, нека је свако гледа и нека се диви, па кад примрачи, унеси је у

кућу крадимице, а кад је унесеш и спремиш, изађи

опет на двор и стани у вас глас да кукаш: – Украде

ми неко пекну са сохе! Тако ти неће нико зазирати

да му од ње пошљеш.“ Хоћу ли, нећу ли, преласти ме

гријех да послушам кнеза. Објесим пекну сређену

о соху, пак уљегнем у подрум да преточим чабрић

вина. Кад се вратим пред кућу, кад ли пекне није, него је неко понио прије мене. Стани ти ја збиља да кукам, а кнез однекуд дође и рече ми: „Викај и

кукај боље да ти прије село вјерује!“ Ја му се куни и

преклињи да је истина и да се не шалим. А он опет:

„Тако, куме, тако, сад си подмирио поклон, бир и дуг, него ми плати свјет.“

„То ти је он исти очистио!“, прекине Мијат.

„А да ко до њега?“, поврне Новак. Ко ће с кнезом да

рати? Тер се ја настави једнога калуђера превлачкога, да га помоли на духовну, да ми плати пекну или да 245

ми се за њу оправи клетвом. Кнез се њим изруга и изасмије као ко је обијесан. Тежа ми је његова сила

него своја невоља! Теже ми је што се са мном брука, него што ми изједе божитњи ручак! Док ја учиним њему позов да судимо данас у Котору, допадне ме

зваће од господара да му носим поклон или да с

његова идем преко границе, а у пустој кући, јер

су тобож месојеђе, нема мрса ни мишу. Него знаш

шта ћемо? Ти ми зајми тај твој колач да га понесем

проњару у поклон, а ја ћу му твој разлог препоручити

боље него да је мој. Он сједи у суду и може чоека

с вјешала дићи. Да знаш ти колико је он кривијех

исправио, а правијех искривио?!“

„И сиромашке муке прождро!“, придаде Мијат.

„Е ја!“, потврди Новак, „али да је просто, кад ти

је од узданице“.

У то приспију на пазар и погоде месо у три

перпере да их Новак плати Мијату од првијех творила

што усири.

II

КОТОРСКИ СУД СРЕДОВЈЕЧНИ

Пошто месо промијени торбу, уљегну путници

у Друшков дућан да попију, као што су навикли, по купицу ракије. Нађу Друшка гдје се ријеча с онијем калуђером, о којему су се путем разговарали.

246

Приступе покорно и пољубе редовнику руку. Завадио се Друшко с калуђерима око материне задужбине.

Ова старица оставила манастиру Превлаци, при

смртном часу, сто дуката од свога материнства: „да

пођу у два звона, величине онијех што славе над

Светијем Трипуном у Котору; а то остављам пред

душом мртвијех а за здравље живијех да ми свети

Арандио Михаил притече души у помоћ кад се хтјела

дијелити с овијем свијетом, да је прими и пренесе

гдје се праведници радују, а ђаво нека утоне у вјечну

муку гдје кокота не поје, гдје звона не звони, гдје их је од искона труса и трепета. Ако ли ми почем син

Друшко, (не било му суђено!) не испуни овај мој

завјет, не био прост ни благословен пред Богом ни

пред људима“.

Но Друшко поклекнуо имућем, а остао сухотан

од новаца, трошећи у добру чоештву и зајмљујући

господи которској, тек да с њим друже, није имао да

купи цркви звона, но је пребацивао дугом од дан

на дан, кривећи час Петра час Павла; занатлију у

Млецима што звона споро слијева; морнара који их

је под зиму укрцао; напокон југ што брани броду да у

крму једри. „То су куке за муке!“, рече калуђер Друшку.

„Ево трећа година да моташ братство зачепицама; није куд камо, но звона на сриједи, ил’ ћемо те судом гонити.“

Изађу из дућана калуђер и Мијат, а Новак остане

с Друшком, пак почне да му своје боле откријева.

247

„Дај ти мени то месо“, рече му Друшко пошто жђипи торбу, „ја ћу га с пријатељима изјести, пак ћемо лако

доћи кнезу главе“.

Новак дарује Друшку куповно месо, а Друшко

га понесе дома да се њим почасти. Пошто нареди

домаћици како да га зготови у лопижи и на ражњу, тркне празнорук до сусједа Враћена, који је био Новаку проњар. Нађе га у постељи гдје јечи, јер га је

био вучац спопао у све зглобове. „Која те је несрећа

погодила?“, упита га Друшко.

„Зла, Друшко, да гора бит не може“, одговори Враћен.

„Одметнули ми се кмети, не давају увјета ни царине, то ли ће поклона и пешкеша. А ја остарио годинама, а осиромашио на дјеци и на господству, обољех и ево се с душом дијелим. При тисућу рала ораће земље по

Долима у Мрчеву пољу, једем арбанашко брашно; при

десет хиљада мотика винограда, пијем далматинско

вино; а при дванаест дубрава маслина давим се

неосмочанијем брањем, а о свецу сладим дубровачкијем

уљем. Од млетачке владе, мјести помоћи и заштите, дочеках одмоћ и одлуку; овехчала и преживјела, и своје се сјени боји. Иванбегу пружа повластице и

посластице, а нас старе пријатеље одбија и заборавља.

Моји су дједови задобили крвљу проње и властеоство, судили кметићима као прави господари, злице стезали и накаживали а добре тјешили и питомили. А данас?“

„Сваки дан ће горе“, одврати Друшко, „преотели

калуђери мах! Досад су у потаји уцкали и наговарали

248

кметиће да вас не признају за господаре, а сад очигледице и отворито суде и једу ваше плодове и

поклоне, а на сва уста вичу: – Земља божја, а мука

тежачка! Изједоше Новаку, твоме кметићу, пријеварке и

крадом прасицу, у договор са кнезом, да ти нема откуд

донијети поклон ни пешкеша. Спалише бабу Цвијету

у манастирској пећи, пошто је пронесу вјештицом, да

их не прежи и надвара што зборе и снују кад у село

дођу. Обноћ удјељу длијетом на једну плочу старинска

слова како сте ви властела подјармила пук и силом

му се наметнула господаром, пак плочу закопају два

сежња под земљу, а проспу глас да је долазио Свети

Срђ игумну на сан, и рекао му да копа иза свете

трпезе. Ту открију, и откопају плочу, пак је литијом

пренесу у стару цркву пуку на угледе. Испребијају

фратра који је долазио у Тиват да поје мису о тијелу

славноме у Гргуриновој црквици, и причају народу

да се од вас Латина неће да ђавољи посветити, јер

једете жабе и спужеве, мрцину и слеђену крв, а уз

часни пост мрсите сиром и рибом.“

А Враћен зајауче од бола, па посједе и рече: „Ја сам

одавна властелу опоменуо да гојимо змију у њедрима.

Пошто паде царство српско, а Ђурађ Бранковић

очисти ногу од Боке, бијаше се ватра, притајила и

готово прегасила, но је калуђери проповиједањем, а

слијепци пјесмама пожегу и разјаре. Кад видјесмо да

ће опет планути, посавјетујемо се међу се и пошалемо

крваву жалбу у Млетке и рекнемо госпоштини обло

249

и бистро: – Ми вам не кријемо у кучине, ако не ископате калуђере и слијепце, нама властели, што

смо вам тобож огранци, нема закопа у Боци. Ово

смо крупно погријешили, јер Млечићима није стало

да мени и моме другу буде лакше, но пазе себе. Да

смо били досјетљивији, писали би да ће калуђери

и слијепци дићи народ и изагнати Светога Марка

из Боке, тад би нас прије послушали. Пак знаш ли, Друшко, какав нам одговор дође? – Госпоштина мни да је боље ископати маслине него ли калуђере и

слијепце, слабу чељад, јер тежаци уљем богате, па кад

обогате, стану враговати, а у невољи изгубе чоепггво

и јунаштво. Кад чула господа да ће јој маслине

искоријенити, иако не примамо с њих уља ни што

је доста свијећи, препани се, подвије реп, а језиком

за зубе. Но ако је истина што сам скоро чуо да црна

капа прича пуку, како је Стефан Црнојевић заложио

которској властели Грбаљ и што је у Грбљу, за тисућу

дуката вересије, и да му је властан син да га откупи

и побије границе са Жуте Греде, камивалом, до дно

Солиоцкога поља, то би био неиспосни гријех, који

би подбо трому владу да их прожене преко врха да

већ међу нама не пире1.“

„Та је стара“, рече Друшко, „но је новије и горе“.

„А која би според те могла бити гора?“, упита

Враћен журно, као да је био најздравији.

А Друшко: „Откад владика диже са столом с

1 Не пире ватру, немају огњишта.

250

Превлаке а сједе на Врањини усред Блата, сваки дан се договара и дописива с братством превлачкијем

и већ се по пуку јавно збори – црн му образ био, Иванбегу, што не откупи Грбаљ, јали га не прими.“

„А има ли о томе свједока или барем срока?“, припита Враћен.

„Свједок сам ја, а срок ти, који не примаш ни

увјета ни поклона, откад се владика пресели“, одврати

Друшко.

„А би ли то рекао калуђерима у брк и, ако дође

до муке, клео се?“, дода Враћен.

„Хоћу, ако Бог да, данас кад се пред судом уочимо“, отповиједа Друшко. „Зову ме да им платим, или да предам звона што ми је тобож мати цркви завјештала, а

они су исти у ње име написали потоње писмо, кад јој се био језик завезао а вратне и петне жиле испресијецале, кад је била бише тога но овога свијета пак прочитали писмо при погребу, као да је написано из ње главе

и чисте памети. Свако рече кад чу: – Покој јој Бог да, старици, поштено ли је умрла! Том мајсторијом маме сиромахе да се пријелозима просипају и задужују.

Сад ме гоне судом да им дам звона, па ако ме суд не

хћене притећи, пријете да ће дићи на мене клетвена

бдења у црнијем одеждама а свијећама наопако да

се Бог расрчи; а ко чује да му се длаке јеже а срце

протрне. Но се ја свакако више плашим вашега суда

но калуђерскијех клетава, јер се ви суђе појуначите

на пријатеља, а од злотвора се препанете.“

251

„Кад је тако“, закључи Враћен, „и кад те Бог и наша правица уче да нас властелу од пропасти сачуваш, хајде се исповиједај суду и провидуру: све кажи под клетвом. Ја тамо данас не могу од живота. Ако прије

не умрем, твоја заслуга неће утонути. Ево ти згоде

да од потиштењака постанеш чоеком и которскијем

племићем, што ти не би праунуче дочекало, пак да

је као Краљевић Марко.“

„Не шали се, господару, сиромасима“, придаде

Друшко. „Што ми хоће гола госпоштина, кад ракију

препродајем на размијерке, да дјецу прехраним.

Знаш ли дубровачку ријеч рђа се од гвожђа никад не

одваје, ту није господства гдје га лоза не даје. На то се Враћен ситан насмије и замоли Друшка да му опет

ту пословицу изусти да је боље у памет притврди.

„Није тако, мој Друшко, мој синко; јер ми по годинама

можеш син бити. Свака је лоза једном никла, пак

се временом разгранала и жилама учврстила. И

Пачквали је претргарио сиром и опутом; пак му

сређом један превлачки калуђер остави на сахрани

прошиту торбу да му је чува док се поврати из свете

земље, гдје је ходио да целива божји гроб. Тамо га

омете чума, а Пачквали, кад му чу пусти глас, отвори

торбу и међу прњама и рутинама нађе драги камен

од Јасофије, из којега сијевају варовнице као из

ужарене мазије гвожђа кад је ковач млати, уз којега

се може вечерати као уза зубљу. Дарује кам благу

Светога Марка, а добије у уздар млетачко племство и

252

многе друге повластице; то ли не би ти кад сачуваш дужду Боку и у њој властелу. Даћемо ти ми господа

четвртину превлачке црковине, столац у цркви, и

мјесто у суду, според најстаријих кућа. Такве среће, ако узимаш памети, неће те запасти у твом вијеку.“

Ту утврде руку на руку божју вјеру. Друшко изађе

весео, а Враћен напише и опреми лист судницима

да поступају с Друшком на лијепе.

Друшко нађе Мијата, одвоји га од калуђера и

поведе дома. Кад уђу у једну клијет, Друшко преобиде

по клијети да се није ко забио да уша, пак затвори

врата изнутра.

„А Мијате, зла ти срећа, чему погибе лудо?“

„Нијесам, ни дао Бог“, рече Мијат, „а рашта?“

„Како рашта?“, викне Друшко. „Осуди бабу Цвијету

на пасју смрт.“

А Мијат: „Ја нијесам но село. Али јој не могасмо

сви ништа, јер је избави калуђер из нашијех рука.“

А Друшко: „А знаш ли што се од ње догоди?“

А Мијат: „Сад сам баш питао калуђера, пак ми

рече да је они нијесу могли одријешити, него да су је

опремили владици на Врањину да је он одријеша.“

„Она је сређена и опроштена, мој Мијате, тако

не био ко ти је мио, пак ћеш је данас ти платити, но

бјежи док те жбири не оптају, јер си погинуо срамотно.“

„Ја?“

„Ти, душе ми, пак да си десет пута виши него си.“

„А има ли лијека да прав не гинем?“

253

„Има, ваистину, ако кажем суду како је било: да су те научили калуђери превлачки да пред пуком

обиједиш бабу Цвијету, пак да су је они исти повели

у манастир и обноћ спалили у ужичкој пећи.“

„Ја волији погинути на праву Богу“, рече Мијат

отресно, него ли маћи на душу праведне калуђере.“

„Ето видиш“, прихвати Друшко, „како нећеш

истину но се уздаш у лаж“.

„Ја се не уздам у лаж“, поврне Мијат, „но хоћеш

ти да ми је силимице наметнеш“.

Тад Друшко јетко: „Ја не бих на те ни главе обратио, да ми се није Новак о врат објесио да ти помогнем.

Него бјеж, јер си погинуо!“

„Нећу прав, Бога ми“, закључи Мијат, „но ћу радити

да се замијеним, да барем имам с чега мријети“.

А Друшко: „Пази шта радиш, не кај се у невријеме.“

А Мијат: „Хвала да је Богу, нека је више мученика!“

Мијат изађе, а Новак уљегне у клијет код Друшка.

„Новаче, весело!“ рече му Друшко. „Нађе суд

да је калуђер кнезу ортак, и да су ти оба прасицу

опалили.“

„Неће бити калуђер ни дао Бог“, примијети Новак,

„редовници нијесу јошт у таква дјела брождили“.

А Друшко: „А но су сад почели: свједок казује

као да си све очима гледао.“

А Новак: „Бог и моја правица, добро се рекло: Заклела се земља рају да се тајне обазнају.“

А Друшко: „Сад господар види да си праз, пак си

254

му дражи но икад. Грехота да та свједок неће да се обличи и да лупеже дохвати за руку, јер их се боји, али се је суду заклео врх два сина и трећега синовца да је истину казао. Сад ако ти притврдиш клетвом да

је свједок право казао, лупежи ће срамотно платити

крађу и пријевару.“

„А како, у зао час, да се ја кунем, кад одиста не

знам, но само што сумњам и нагађам“, додаде Новак.

А Друшко га научи: „Лако ти се клети врху туђе

исповијести. О души свједоковој гријех и чудо, ако

се буде криво заклео.“

А Новак: „Нећу се ја у незнању клети, ни судио

Бог. То би било што се прича: – Два без душе, а трећи

без главе. Но знаш како би се клео, кад би ти прије

мене присегнуо да је свједок истину казао.“

А Друшко: „Би ли се ти збиља клео врху моје

клетве?“

А Новак: „Бих да се знам разгубати и помамити.“

А Друшко: „А ти ме дакле куни да присегнем

како је свједок безимени све право казао.“

А Новак: „Нећу ја овдје на дрвенијем сликама, но хајдемо у цркву, пак се куни пред престолнијем иконама сребрнијем да се земља тресе.“

Пошто се Друшко закле на вољу Новакову пред

царскијем дверима, пођу у суд и у провидника, пак

тамо искаже све што је Враћену обећао, и ту се закуне

пред распећем да је казао истинску истину.

Сједјело у котарскому суду дванаест властела, 255

а на челу им провидникова замјеница. Сваке је године трећина отпадала на срећу,2 пак се допуњала

опћијем избором властеоскијем. Судили би зборно и

у глави и у имућу, без обране и призива, по градскоме

староставнику, како су га сами разумијевали и

недостатке му самовољно допуњали.

Писмо Враћеново узруја суднике, и онако плашиве

и сумљичаве. Закуну Новака да је незнани свједок

све право испричао.

За Новаком дође ред Мијата. Искушавају га

здалека и мајсторијом о баби Цвијети и о калуђерима.

Мијат каза право све редомице, као што је Новаку

путом приповиједао. Кад судници виде да Мијат

не казује како је њима мило и не угађа у Друшкове

ријечи, нареде мучитељима да га пренесу у једну

мрачну избу; ту му вежу руке и ноге ужем у четворак

оплетенијем, а продјенутијем кроз двије гвоздене

брњице што се окрећу на чекрк, пак распну међу

двије засађене греде, и стану да га протежу док му

се пресумите ребра, а одвоји зглоб од зглоба

На таквијем мукама викне Мијат стравично:

„А људи, за велико име Божје, што од мене сирака

чините, што ме одједном не смакнете, но ми такве

муке задавате, као да нијесам крштена душа!“

А крвник му рече: „Ако истину не кажеш, овако

ћу те мучити док ти душа кроз ноздре испане!“

А Мијат потхвати: „Немам, за Бога, да кажем

2 Коцком.

256

ништа више од онога што сте чули, тако ме Бог избавио из вашијех рука.“

Онда мучитељи окупе ужа и смотају мученика

као у клупко, превину му руке и ноге, тако да му пете

такну шију а длани лопатице. Стане невољник да

јауче да се све разлијега, па кад му болови дотуже, бобоћући рекне: „Пустите ме да вам се исповиједам.“

Тад га слиме на тле и дадну му да пије ракије, да се тобож малашно поткријепи.

Пошто одахне и пошто му се поврати ишно духа, потхвати и почне да се куне да ништа не зна више од онога што је казао.

Кад видје да ће га опет мучити, рекне: „Све је

истина што је та безимени свједок казао; калуђери

спалише бабу, а нас кметиће уче да устанемо против

господара и да идемо под Иванбега.“ Те ријечи

Мијатове прими суд под перо, пак му пруже распеће

да се куне како је истину казао. Дохвати Мијат

распеће, прекрсти се, цели га и рече: „Боже и часни

крсте, опрости ми грешноме, што сам под тешкијем

мукама лагао и праве људе потворио.“

Онда судници нареде да му на поплате прилијепе

ужарено гвожђе. И крвнику се ражали, пак му помукло

пришапти: „Куни се несретниче божји, то је свакако

латинско распеће.“ А Мијат: „Ако је и латинско Бог

је један, пак би ме кривоклетника стигао горијем

мукама, него су ове ваше.“

„Кад му пуче кожа на поплатима а месо се расточи, 257

стаде опет да лелече на вас глас, па наново превјери од муке и рече да је све истина што је свједок казао, и да није калуђерима ништа предигао. Кад на клетви, опет стаде да муцка и да измиче, док га један од онијех објешењака удари заушницом по образу тако

да му пуче крв грлом и носом. Закуне се како му

рекну, потпише крстом лажљиву свједоџбу, пак што

од страха, што од бола обумре и пане у несвјестицу.

Потајом и у мртвачком одру пренесу га у тамницу

и свале на тле на једну растрту бјељину.

Дође ред калуђера и Друшка да се суде око звона.

Калуђер потражи да суд принуди Друшка да преда

манастиру материну задужбину: „Господо суђе!

Наши су манастири постали и обдржају се завјетима

и задужбинама...“

„И крађом!“ додаде Друшко.

„Не пресијецај!“ опомене га суђа.

А калуђер, као да није ни чуо, настави: „Ево три

године да се преставила Друшкова мати, добра и

побожна старица, Бог да је прости, пак на смртну

часу завјештала два звона Светоме Арханђелу, као

што изговара потоње писмо...“

А Друшко: „Које сте ви сами писали и наређивали

кад је она била занијемљена и заковрчила.“

А суђа: „Опет ти вељу да не пресијецаш редовника.“

Калуђер продужи: „Син јој Друшко, ево га овдје, нијецка се да испуни материну задужбину, него пребацује и одмиче као да ће га сном проћи. Он живи

258

стога под родитељевијем проклетством, пак би ми духовници били дужни да му дом не полазимо ни

о Богојављењу ни о крсници, ни да му отпојамо ни

прекађујемо, но се све надали да ће доћи при себи

и на прави пут, пак га не хћесмо одбијати од цркве, ни пред пуком обличити...“

А Друшко: „Јер су ви биле милије проскуре и

бирови, но црковни закони...“

А суђа: „И трећом ти велим да мучиш!“

Калуђер закључи: „Послало ме братство к вама, који земљи судите...“

А Друшко га опет прекиде: „И калуђерима, ако

ће да им господство устраје.“

Суђа се надме и викне: „Друшко, језиком за зубе!“

Калуђер настави: „Да ви сведете руком од суда

овога Друшка да преда манастиру звона, еда би му

матери било лакше души и да слими са себе клетву

родитељску у коју је упао.“

А Друшко смијући се: „Ако ли га земаљски суд

не натјера да преда звона силимице, ми ћемо га

калуђери по нашијем законима спржити жива, као

душу изгубљену и незнабожну, а матер му исписати

из читуље мртвачке као да није била крштена.“

А суђа: „Мучи, умукао!“ Пак у себи: „Ако ћу

ти ја! Не шали се барем пред судом, но кажуј

право рашта нијеси извршио у три љета материну

задужбину, но зановеташ и одмичеш као да ће те

сном проћи.“

259

На то ће Друшко озбиљно: „Моја је кућа од памтивијека побожна и богобојазна, о тому су живи

свједоци многи пријелози што висе и данас о светијем

приликама у которској цркви. Ја се нијесам од њих

изродио, но красио и потпомагао своју цркву у којој

сам крштен и вјенчан, и гдје ће ми кости опочинути, ако ми буде од Бога суђено. Но откад калуђери ударише у махнити вјетар, омрзну ми с њих свети

Михаил, Боже ми не упиши у гријех, пак рекох у

себи ако им нећу жље радити, а но им барем нећу

добре мислити. У старо доба калуђери основаше

манастире и подигоше храмове прошњом и постом, а данас пуне своју торбу; па кад им прелијева, одлију је братанићима и сестричнама, а пуку проповиједају

мјести слова божјега навјете ђавоље, док га смамише

и обезумише да удари у несвјесни вртолац, а уз то

манастири пропадају, цркве гину а вјера тоне. Но иако

ми није мати оставила та звона Светоме Михаилу, јер је смрт из убаха украде, ја би их исто приложио манастиру на славу Аранђелову, који ће ми мјерити

душу на теразији кад гођ буде, и судити потање но

ви. Али кад промислим кому ћу их дати и ко ће

с њима владати, ударе ми пламови уз плећа, пак

задрхтим као лист на гори кад га сјевер ошине. Нема

већ редовника старога кова, посника, трудољубаца

и штедника да саде и граде; сјетника, миротвораца

да тјеше и туле, но их има саможиваца да пожижу, драже и на свако зло наведају. Ја се данимице с пуком 260

мијешам, пак чујем и видим што му ти свеци у ухо удијевају. Ако смо и једне вјере, нијесмо једне ћуди; ако смо и браћа, нијесмо дружина. Ко ђаволом тикве сади, о главу му се ломе! Не дам звона без муке!“

На то ће калуђер тихо: „Ја нијесам дошао пред

ове образе да се псујем и брукам, него да се судим

и разлогу подам. Друшко скаче јеленовијем скоком

у лисичијој кожи као ко је суду и закучицама вјешт, а мени слане ките по образу бију од његова стида.

Ако пропадају цркве и манастири, није крив ко их

надвара и њихово тражи, но ко им имање притиска, задужбине устеже, рукодавање потоми. Не жали се Друшко на калуђере што манастирскијем напуњају

своји торбу, но жали што је не изруче у његову. Не

лаје куца села ради, но себе ради! Такву је соју људи

Христос гонио бичем из светога сиона!“

Суђа осуди договорно с дружином:

„Ти, Друшко, нећеш дати звона попу ни ђаку, но

Богу и цркви, ма их сутрадан калуђери продали.

У три године, откад ти је мати преминула, нијеси

се суду пожалио да ти је напаст, и да су калуђери

пријеварке записали ту задужбину у ње име, но си

сад ударио да се отимаш, пак си то зачео с дебљега

краја. Ваља да даш звона до Митрова дне кад што

приступи из ока ил’ из бока, или ће ти суд лиџбом

продавати добра да цркву намири.“

Друшко изађе незремице, повикујући: „Како

право, тако здраво“ а калуђер по за њим тихо, смирено.

261

Кад изађе њих двојица из суда, уљегну кнез и Новак. Исприча Новак суду како му је кнез изио

прасицу мајсторски, тек да га омрази с господаром

да му нема од шта понијети поклона.

А кнез живахно: „Тешко ономе који се узда

у лаж и у шупљу тикву. Господо! Договорили се

неки кметићи да не дају господарима ни увјета

ни поклона, па кад дођу кола к бријегу, стадоше

да лажу и да потварају. Нијесам ја учио Новака

да вјеша пекну о соху, нити сам се учен шалити с

таквом сојом људи, него сам ту невољу свјетовао

да носи господару поклон да узаживи на његово, јер коју руку није сјећи, ваља љубити. Но је Новаку било драже да оно месо здроби својом жвакалицом, и да почасти двије-три скоровечерње делије што дигоше свијет на тољагу, и с којијема се удружио да

наговарају кметиће да се одмећу господарима. Док

је печенице трајало, а кобасице врху огња висјеле, није се у Новаковој кући лијегало прије поноћи, но до кокота уз гусле, у игри, у гонеталицама, да се сусједство разлијега а село проглуши. Нас оба не

можемо кнежовати, јер су јасли тијесне. Но, господо, бирајте међу мном који сам на девет чуда с пуком да га сведем на дужност; и њих који га учи да се

одмеће и устаје.“

Новак се забуни, пак послије подужег мучења

пропрти: „Знате ли ви, господо, чему кокоту режу

хухор кад га шкопе?“

262

А један суђа, смијући се: „Не ми, ваистину, ништа јер нијесмо навикли кокоте шкопити.“

А кнез помукло: „Не, Бога ми, кокоте, но људе!“

Новак настави: „Кад не знате, ја ћу ви казати.

Режу му хухор да заборави доњу рану при горњој, па

да се заборави при главобољи, како неће прокљувати

и позлијеђети доњу рану.“

А суђа: „Пак?“

Новак закључи: „Тако и мене уби кнез у главу, да

при њој заборавим прасицу, пошто се њом гостио и

Божић ославио. И виђу лијепо да бих погинуо, но ми

је воља божја притекла у помоћ, и пропутила сока

да се право суду исповиједа.“

„Кажуј, кнеже“, рече суђа, „јесу ли се збиља

зарекли кмети на каквом скупу или збору да не

давају господарима ни поклона ни увјета?“

А кнез: „Не учи се скуп од скупа, него друг од

друга. Кад почне један да не даје, а пробије му, други чиња сутра, а десет их прекосутра. За давање треба

скупа и збора, а за недавање свак је ма који час готов.“

Хћаше кнез да још дроби, но му суђе не дадну

него осуде да плати прасицу самоседмом и да већ

не кнезује.

У сами мрак уљегне Друшко у Враћена. Упита га

боник: „Што би?“ „Бога ми, лијепо“, каза Друшко, „док

добијем темељ, племство и столицу у цркви, осуди

ме та ваш суд да дам звоно, ако ћу ми жуч прснути.

Рекох ли ти ја, господару, што ће ми се догодити

263

и какве су те ваше суђе! Повјерују калуђеру, а мој разлог под ноге!“

Враћен се посмијехне и дохвати руку Друшкову, па му је стане мазити својим дланом: „Тако треба да буде, мој синко, јер бих те могао родити; то се зове

мудрост. Ми ћемо ти добавити звона каквијех у Боки

нема, пак их цркви дај, а калуђерима на миру; тако

ћеш их боље мусти и надварати што мисле и снују.

Већ смо звона наручили, па кад стигну, понеси их

у манастир, ту се исповиједај и причести по вашу; пани калуђерима под ноге, љуби им скуте и рукавице, прими покору и спријатељи се; тако ћеш их нагнати да ти повјерују и да те опет приљубе. Данас не смијем

да ти више кажем, јер су ствари скровите, за које смо

ухватили вјеру да ћемо их притајити. Имај памет, отворила ти се срећа, немој да извјетри!“

Друшко се стисне у рамена, назове Враћену добру

ноћ, пак пође дома гдје га је месо варено и печено

од подна чекало.

III

ИСПОВИЈЕСТ

Пошто је несретњи Мијат нешто изболио и

животом објачао, пошаљу га которски судници у

Млетке да тамо притврди свједоџбу коју су му под

мукама из устију извукли.

264

Кад дође Мијат у Млетке, мјести да притврди свједоџбу, поче да измиче: „Све што сам“, рече, „у

Котору казао гола је лажа, на коју ме натјераше они

безакони судници; Бог им судио, као они мени!“

Тад га Млечићи баце у своје тамне избе, да не види

бијела дана ни ко му данимице пружа кору сјерчана

хљеба, гдје би од смрада и од влаге псето цркло.

Осми дан дође и сједне код сужња један духовник, који му жалоснијем гласом рекне: „Мијате, дошао сам да вршим што ме црква дужи! Осудио те праведни

млетачки суд на вјешала, и у великој својој милости

и доброти даровао ти живота до сутра у подне да се

од гријеха кајеш.“

„Ја се весељах“, одговори Мијат, „да ме је Бог

довео где се право суди, пак се надах и себе варах

да ће ме тобож ови старокућићи ослободити да дома

идем. Кад хћах да запојем: благо мени, ево ме; а ја

закукај: леле мени, није ме! Али свакако да им је

проста крв моја кад ме неће мучити, но одједном

смаћи.“

Духовник објеси петрахиљ о врат, прочита Мијату

проштену молитву врх главе, пак му рекне: „Приступи

и исповиједај грехове, које си учинио или смислио

откад себе знаш до јутрос.“

Поврне Мијат: „Не бих ти ја, попе, испричао

за године ни оне крупније које сам упамтио, то ли

сијасет дробнијех које сам заборавио. Но да не тежам

ни себи ни теби, прекинимо на то да ти повиједам, 265

ако ћеш ме чути, с чега су ме тисли у ову јаму, и рашта ћу сутра срамотно умријети.“

Тад Мијат исприча духовнику редимице све

оно што већ зна, ако је ко прочитао и упамтио ову

приповијест до овдје.

„Зло си урадио да се прича“, викне поп, „да под

крстом и клетвом потвориш те калуђере, ако су

збиља прави. Тебе не би одријешила, да их на једно

саставиш, сва четири васеленска патријара, то ли

ја најмлађи међу браћом. Утопио си душу а окаљао

образ. Нећеш наћи покоја на томе свијету, ни ће

ти се трупље распасти на овоме, но ће се твој гроб

просјести девет сежања дубоко да се тобом мртвијем

пук уклиња.“

А Мијат разабран: „Неће бити све то тако, о попе!

Није Бог наше ћуди опаке, но милостив и праведан.

Ја нијесам крив што сам се рађао, и што су ми муке

довреле кад су ме на ригањ растезали, да ми се

бубрези одвају. Да ко тебе и те васеленске патријаре

стави за очни трен на ону протезавицу и вас мало

изгруха, одрицали бисте се и Бога и закона, а и

мајчина млијека. Но немој мудровати, него дријешај

и праштај, па како ми тамо буде, тот га мени!“

„Ја не знам ни сам“, поврне духовник, што би

ми свештеници радили на таквој муци, и би ли

били достојни да нас Бог охрабри да заборавимо и

прегоримо ово умрло тијело при души, но знам чисто

да ко права чоека потвори топи душу у бездању, гдје

266

ће се око ње грабити и прегонити рогати бјесови ко да је прије раскубе и на ражањ натакне. Друге су то

муке, мој Мијате, него ли те которске; то ти не дао

Бог ни у сну сњети.“

А Мијат хладнокрвно: „Ја се божје не бојим, јер сам

се овдје у Млецима одрекао у данашњи дан лажне и

напасне которске исповијести, пак иако је било распеће латинско на кому сам присегнуо, даћу сутра главу за

душу; ја мним да може поћи једна за другу на који

му драго суд или пазар. Зато идем сутра на смрт ка

на свадбу, и као да ћу се прексутра родити царев син!“

На то ће духовник: „Душину си већ утопио, о њој

није збора колико ли о оној Арије безумнога, ако си

слушо; него сад поради да барем спасиш то телесине.“

„А како?“, приупита Мијат хитно, „кад си рекао

да сам на смрт осуђен, и да ће ме сутра давити“.

„Лако, ако си у свијести“, настави поп. „Ти потврди

канда је истина оно чим си већ запачао душу у

Котору, пак ћеш се опростити тамнице и зле среће.“

А Мијат истрештенијем очима: „Шалиш ли се, попе, аманет ти божји?“

„Не ја, ваистину“, одговори поп озбиљно, „но

си ме уболио, пак те залуду учим и упућујем да не

погинеш до краја, да не изгубиш оба свијета; јер

док си жив животом можеш се покајати и – ко зна?

Бог је милостив – опроштен бити; а по смрти није

кајања, но се опет састави душа с тијелом да обоје

страда, као слијепац и хромац кад су крали смокве

267

кркочке, један очима а други ногама, пак их на та свијет онако и здружили да се муче и да примају за

сваку смокву оку меда.“

Помами се Мијат на такви свјет, скопа објеручке

стржеви столац на којему сједијаше, пак са свом

снагом окроји га попу сјепаћки поврх главе. Пане

духовник у несвијест, својом крвљу облит, а Мијат

стоцем притукује докле га с душом растави.

Свуче Мијат себе и попа, обуче његове хаљине, а њега остави гола нага, као што се од мајке родио, пак изађе лагано из тамнице с крстом у руци а с петраиљом о врату. Срећом Мијатовом били оба

једнога стаса и једнијех година, а један другоме доста близу налицали, пак му се страже понизно уклоне

с врата да Мијат у попово име слободније изађе и

да му пошту учине.3

Набога нађе Мијат један грчки брод, који се та

исти дан спремао на пут к истоку. Мијат му се каже

аџијом који иде да полази света мјеста. Брод га за

душу прихвати и без бродарине и другог трошка

превезе у Цариград.

Двадесет и пет дана ходио је Мијат из Цариграда

преко Румелије и горње Арбаније, коначећи по

хановима и колибама, просећи хљеба за љубав божју, 3 Кад сам ову приповијест првом чуо од калуђера Мојсеја Вукшића Грбљанина, помињем се да је овдје примијетио

како су по тада Млечићи раздвајали сужње од исповједника једнијем пријебојем насред којега је окно с решетком, да један другога не види; јер, рече старац, зло и несрећа уче чоека памети.

268

док приспије го и бос у Црну Гору. Ту се стани код једног побратима у селу Дупилу, подну Црмнице, и трећи

дан по уздану пријатељу поручи жени у приморје

да се је по божјој вољи избавио из млетачкијех рука, али јој сто пута препоручи и у главу запријети да то не просочи живу духу.

Након неколико дана дође у Дупило, манастирскијем послом, стари превлачки калуђер.

Мијат пође к њему и помоли му се да га прими на

исповијест и причешће. Ту упознаде оца Максима, онога истога који му је преотео бабу Цвијету да је у јаму не свали, и с којим је пио ракију у Друшкову

дућану. Кад били при исповијести, Мијат изручи

цијелу врећу и повиједа калуђеру у реду све што

му се десило од њихова растанка у Котору. На то му

калуђер отповиједа: „За све бих те лако одријешио

и покору дао, али што уби свог исповједника, томе

нема проштења на овоме свијету а тешко и на другом; ти си душа изгубљена и проклета!“

„Што кажеш, оче, за велико име божје! Ја мњах да

је то добро дјело и да ћу с њега с опанцима полетјети

у рај. Један безбради расколник који није знато што

је Бог ни божја вјера, и којега су Млетке жириле да

при исповијести вара и на зло навада невољне сужње, заслужио је да му крв попијем, а нека што сам тијем спасио себе од неправедне и срамотне смрти.“

А калуђер оштро: „Ти се, Мијате, вараш љуто.

Није могао духовник тебе силимице натјерати на

269

лаж, но си ти био дужан као хришћанин оставити у Млецима главу на откуп заробљене душе. А тако

што си урадио, јадна ти мајка?! Зло врх зла, гријех

врх гријеха! Па као што бездна бездну призива, тако ти – да оправдаш биједу и кривоклештину, а да учуваш јошт који дан, зар горијем мукама, то

трухло и смрдљиво тијело – постаде разбојником свог

исповједника; па још крвавијем рукама приступаш

да примиш страх божји у своје прси, не мислећи да

би ти се огњем живијем претворио. Нијеси ли чуо, несретњиче, да ко ножем сијече, од ножа и гине!“

А Мијат као изван себе: „У разлог се, попе, тако те

под старост моје муке не допале! Ја сам чоек простак

и неук, ви ме редовници за млада не учили, а отац

ми је жље боље од мене знао; пак у својој невољи и

туги разабирах се и тјешах да су тобож Бога ражалиле

које муке и биједе, и да ме је за своју вишу славу, и

да му чудеса боље по земљи шире, навео да убијем

онога безаконика који ме је наговарао, у његово свето

име, да до краја утопим душу и тијело. Он, Савахот, а

да ко?, учини да распоп замре под првијем ударцем, и да мени пане на ум, у оној забуни и страхи, да га свлачим и да у његовим хаљинама избјегнем из

пасијих руку. Оче, или је то божја, или божје нема!“

„Или вражја!“, додаде калуђер намргођен. „Не

будали, Мијате, зла ти срећа као ти и јест! Да је Бог

хтио да ти живот спаси, не би му било од потребе

да те убијцом начини, но би се ломила гвоздена

270

врата, рушили камени зидови, а страже замирале јал бјежале на глас грома његова. Он те је био навео

да откупиш главом душу и да примиш пакао на

овоме свијету, како би чист и процијеђен уљегао у

царство небесно; а ти мјести да мреш, уби онога који

је у црковно име долазио да те са свијетом прашта

а с Богом мири; пак још мниш у својој празњој

шишки да си јунаштво створио, и да те је Бог навео

да раствориш свог ближњега којега је он створио по

својој слици и прилици. Бјежи, сотоно, скрај мене, да

се пода нама земља не просједе. Двапут си се обуо

у вражију кожу, пак из тебе рогати лаје!“

А Мијат очајно: „Е дао Бог и сила Христова да

се прије своје смрти намјерим на духовника болећа

и милостива, који ће мојим мукама и невољама

повјеровати и наћи им лијека и разлога!“

„Ако им не нађе?!“, упита калуђер.

„Ако им не нађе, питаш ли? А ја ћу се сам по

нашки завјетовати под ковчегом светога Василија

у Острогу: да нећу мрсити док сам жив животом, да ћу једноничити петком и сриједом, а да ћу при стражњем часу оставити у Светога Мине у селу

цијелу окруту, калеж, дарце и кадионицу, ако ће, ко

остане, продавати ми поткутњицу у бесцијену која

ми чељад хљебом живу држи.“

Ту се раставе скоро без поздрава.

У те дневи копали једнога дједа у доњој страни

Грбља, па се на покајање окупило много свијета. Међу

271

покајницима налазиле се жена и сестра Мијатова.

Мало пред тијем Друшком проспе глас у пук да су

Мијата у Млецима одрли жива на мијех, јер је хтио

лажима и кривоклештином да обиједи превлачке

калуђере; пак неко не вјерује, неко се руга, а неко

прича и примеће десет пута више нег је чуо.

Невјеста није ни заови казала (чуда ваистину!) да је Мијат жив и здрав у Црмници. Но кад сестра Мијатова чувши брату пусти глас и да су му на

обојке кожу смицали, стаде да га тужи и да му

наријеца како погибе ни крив ни дужан, на великој

божјој правди, јер га је кнез су неколико сељана

суду облагао и на душу потегнуо, пуче Мијатовици

срце видећи гдје се неки смију и ругају; заборави

једанак мужевљу запријеку, пак се примаче заови

и викне јој иза свега гласа: „Мучи, умукла као

станац ками, што кобиш жива брата, и зовеш на

род зло без зла? Није Мијат погинуо, ни дао Бог, но

ето га у Дупилу, бијесна као вук; нашле га Млетке

права као дублијер, пак му дале обиљеже да му на

прсима сја и намириле све штете, а Иванбег ће му

поклонити Црмницу да је над њом господар. Но

сам, кукавица на зеленој граници, то крила да му

господа которска не дођу у траг!“

Свако стаде да се чуди и диви вражијему послу, док глас преко Друшка допаде господу которску да Мијат збиља чами у Дупилу, а приповједач прида да

се посветио жив, да су га калуђери ставили у ковчег, 272

и да пук врви и ријева одасвуд да га целива и преда њ метанише.

Господа се узрујају, пак наговоре провидника

да пошаље к Иванбегу свог узданог и у таквијем

послима вјештог пријатеља Бескућу, како би га на

лијепе склонио да преда Мијата у млетачке руке.

Дочека Иван Бескућу као да му је дужде у гости

дошао. Бескућа му изручи поздрав провидников

и све господе которске, па поче издалека да му

откријева с чега је под оним годинама предузео

тако тешки пут. „Има неко доба, честити беже, да

се је пук листом обезвјерио. Помињем се у својој

младости кад људи говораху да није богомољства

латинскога и поста хришћанскога, не би ни сунце

сјало! Недјељом и празником бијаху цркве пуне

удушене народа; мушко и женско, старо и младо

врвљаше да се Богу моли. Дизаху се од поноћи да

прије приспију на ускрсну јутрњу. Четверо поста, сриједу и петак, не премрсаше ни боник. Двапут на годину приступаше свако исповијести и причешћу.

А јутрос?! Цркве пусте, вечерње није, а јутарње

по једном на годину; кумство и братинство шала

и спрдња; милостиња размет; праштање слобост.

Томе је крива нека нова школа, која је наумила

да претвори људство у скотство како ће га лакше

навести да поткопа темељ цркви и држави. Тешко

онда ономе који што има; или ваља да гине бранећи

своје, или да га пусти безнишњацима и празновима

273

да му га дијеле на оруже под његовијем очима. Ко је на управи и господству, ваља да зарана отвори

очи и да се од те болешчине вида. Ако она (Боже

сачувај!) опријене и ако се удоми, пошто превали

олтаре и ћивоте, доће ред на пријестоља и дворове.

Опћа погибија која пријети опомиње господу да се

посавјетују и удруже, да тој аждаји сатру главу док не објача и цио свијет не прогута. У то име ја сам овамо

послан од преведре владе млетачке. Она је готова да

те потпомаже новцем, па и свјетом и џебаном, само

да ми обећаш да ћеш јој бити на руци да тријебите

губу из торине. Ти си јутрос млетачки зет и пријатељ, не смијеш се оглушити разлогу госпоштине, која за тебе, као за себе, бди и прати сваки погибељни

покрет празнова и скитача.“

На то ће Иванбег: „Ја сам готов пристати на сваку

праведну жељу и пружити вам по својој вриједности

у сваку пристоју згоду руку помоћи. Но, Богу хвала, то зло о којему бесједиш од мене је далеко; ако је код вас проникло, то је од више знања и науке. Мој народ

сваки дан гине и злопати борећи се за крст часни и

свој опстанак. Он је богобојазан и вјеран колико икакав народ на свијету. Гладује а неће да ради сто дана на

годину кад се свеци славе. Један је перјаник доста да

ред одржи у цијелој нахији, а два три старца из села

да суде и мире. Јевтинијега и уреднијега владања, ја мним да никуђ нема као у нас; и да није турскога бјеснила, ја бих био најсретнији господар.“

274

„И ја мним“, поговори Бескућа, „да се та куга није још дотакла овијех брда, али се је доста добро

примакла, првом јужином надај јој се дома; јер

знај, честити беже, да је у приморју вјера и страх

божји ишчезнуше, а преоте мах кривоклештина, вјероломство, прељуба и сневјера. Лажни пророци те нове школе већ су почели прелазити границу и

крадом се провукивати на твоју земљу гдје находе

утока и гозбије. Имамо ми, беже, пријатеље који

нас о свачем обавјешћују, свашто доказују. Ти си

опит борбом за крст и опстанак, са срећом. Но иза

твојијех леђа неко свије раздор и мржњу тако ће ти

дјецу завадити, да завиди једно на друго, а теби врат

сломити у највишој твојој побједи! Један од тијех

лаживијеих пророка присегао је, ту скоро, под ћивотом

Светога Марка (светац што нам је тобож заједно) да су превлачки калуђери превјерили влади, и да си их ти, беже, на то подбо. Суд млетачки, којему је

познато твоје пријатељство и побожност превлачкијех

редовника, није могао никако да тога проклетова не

накаже да се други памети уче. Пошто га осуди на

смрт, као што је обично у просвјећенијем државама, пошаље суд зликовцу мудра и освијесна духовника да га наговара да се каје и Богу препоручи. Пак, би ли вјеровао? Длаке ми се јеже, језик трне, уста камене!

Тај пас (лише оне воде коју су му на главу сипали и

имена које су, окоту, надјели) убије стржевом гредом

јаднога попа, и с његовијем хаљинама побјеже у Црну

275

Гору, и ево га у Дупилу, гдје се свецем прогласи, а ћори пук свашто гонета и вјерује. Дубровчани пак, да

ископају тебе и нас, шаљу му сребрни ковчег да му

тијело храни, кад се тобож престави. Но ако желиш

да ти господарство устраја, предај тога свеца нама

да га ми по нашки прославимо, и у сваку од четири

кнежине грбаљске по један черек објесимо, нека се

пук страви и у себе дође; пак ћеш брзо чути да је

свак опријенуо цркви, страху божјему и својијем

старешинама.“

Иванбег се згрози, пак, послије подужег мука, проговори: „Ако је та безаконик унио главу у моју земљу, давам ти јемца Бога да ћу га везана опремити

у Котор. Него пођи збогом, поздрави ми провидура и

увјери старца да сам му друг и помагач да плијевемо

троскот из њиве и кукољ из шенице!“

Пошто размијене дарове и колаче, Бескућа крене

пут Котора, а Иванбег пошаље улака по побратима

Мијатова и по Мијата, ако се ту намјерио.

Кад дође побратим Ђико пред Иванбега: „Је ли

истина“, упита га бег, „да си угостио Мијата Грбљанина, који је утекао с конопца?“

„Јесам, господару“, одговори Ђико, „то ми је

причасни побратим, изјели смо заједно, откад се

познајемо, три пећи хљеба“.

„А какав је, збиља, та чоек!“, припита Иванбег.

„Вазда је био мирне нарави и поштена образа“, дода Ђико. „То је кућа од старине јуначка и чазбена.“

276

„А је ли ти казивао рашта су га Млечићи судили на вјешала?“, опет прихвати Иванбег.

Тад Ђико каза редом, као пјесму наизуст, све

што му је Мијат уз ватру причао од својега живота.

На то ће ти Иванбег: „Дакле је истина, и сам Мијат

потврђује да је кривоклетно обиједио праве људе, пак и мене уплео у ту мрежу.“

А Ђико: „Јест под тешкијем мукама калуђере

на душу узео; али о теби, господару, није ту говора

било, то је неко придао.“

„Ту ти, Ђикане, нијеси био да гледаш и видиш

како су га мучили и што је дробио.“

„Не ја, ваистину, али би се свакако подухватио са

свијем својијем сухијем и сировијем, што је у твојој

области, да ми није побратим ниједне извратио или

ишарао“, отповиједа Ђико.

„Нећемо те на те муке метати, о Ђикане“, рече

му господар, „него ми доведи овамо тога ускока да

га ја мало прорешетам и овијем, пак ако га нађем

права, биће му и право; не ли, нека плати поганство

што је урадио“.

Ђико је мислио на повратку што ће да ради.

„Да га доведем“, разговара се сам собом, „пак да му

по ђаволу што ружно буде, рећи ће свијет да сам

издао причаснога побратима на со и хљеб, и врх

њега примио мито, а нека што би ме свети Јован

разгубао. А да га, почем, и нађе господар права, ко

зна? За хатор млетачки да га не преда Латинима, 277

па ја стидан и бручан. Данас је тазбина од родбине милија! Да сам ја побјегао од зулума господарева у

приморје и нашао заклоништа у Мијата, не би мене

побратим издао док му шљеме не прегори. Ако га

не предам, ко ће с господаром ратити? А свакако ме

донекле хвата разлогом кад каже да се Мијат криво

клео, а да му за муке нема свједока. Па кад лијепо

чоек размисли и јест погано учинио, ако ми је и

побратим: маћи душом праве редовнике који за нас

грешне Богу додијаше, молећи по зраку и по мраку; и још придодати да их наш господар уцка како ће га тасту омразити, ствар је дебела! Бјеше умријети

у поштењу, пак би му свак живи рекао: „Покој му

души!“ Да га не знам какав је под кожом, рекао бих

да је мјести мука примио благо да ископа Превлаку, што се јошт налази српске задужбине, и господара што се јошт помиче од српске руке. То је свакако

трн у очи Млечићу и без Мијатове прикојасе. Да му

речем да бјежи у Турску, стићи ће га тамо млетачко

мито! Да му ствар затајим, пропасти ћу, а њему не

помоћи. Што ћу пресирак?!... Идем дома, а немам

га, Бога ми! Најбоље да наженем пријатеља да се

забије у спилу на планини; ту ћу га питати боље

но на кући, док издуши ови први огањ а ствар се

заборави и ућутка.“

Кад био дома, каже Ђико Мијату зашто га је

господар звао и што му је рекао, па га принуди да

се за неко кратко вријеме измакне и закопа жив у

278

спилу, а поручи господару да је Мијат побјегао преко границе прије него се је он, Ђико, вратио кући.

Побратим је носио Мијату у спилу честијех

понуда, као: млијека, скорупа, сурутке, јамуже, рибе, и по комад мрса.

Након мјесец дана оболи Мијат у оној влажној и

осојној спили, пак замоли побратима да му пошаље

по жену, „иако ме“, рече, „на њу дроб боли, да ме је

просочила господи, опет се без ње не могу проћи

овако болан и сужањ.“

Трећи дан дође Мијатовица с товаром хране

и нађе Мијата у злој кожи: изишао му осињак под

лијево пазухо, а осуле га красте као кора дубова, па

на угнојено тијело пала муха и сваки гад и јад. Лежао

је скоро го на једној траљи сплетеној јасеновијем

прућем, а по њој просута до два наруча ржеве сламе, и већ није окушао ништа до по кап млијека, што му је једва слазило низ зајажени лијетњак.

Кад га жена онаква видје, стаде да кука и да се

под грло замиче: „А ко те заби у ову јаму, леле мени, као ми јест кукавици на сухој граници?!“

„Ваистину ти“, проговори натегом Мијат, „која

си ме просочила господи. Док ја тиснем, по твојему

наговору, бабу Цвијету у јаму, ово је трећа у коју мене жива забијају, а нека она што ме чека кад испијехнем.

Добро се рекло, моја, да ко другоме јаму копа, сам

у њу стрмоглави.“

„Ја те нијесам просочила ни сестри, то ли господи; 279

но кад се просуо глас да су те у Млецима на мијех дрли, стаде Горде да те жива плаче и коби, пак ми

превре срце гледајући гдје ти се злотвори наслађују...

За длаку се не дохватих кнезу носа!“

Мијата обузе троструки огањ, као да под њим ко

пири, пак поче да клапиња и да свашто збори; а кад

се пред зору малашно разабере и окарља, рече жени:

„Ја сам своју чашу допио, но шљегни у село и реци

богобрату Ђику да сам докончао, пак га молим да

ми добави попа из Спича, и препоручи му да ми, за

Светога Јована што је међу нама, не води духовника

који зна дубоке књиге да ми ту запреда и у божје име

закучице находи, као да сваки дан с Богом руча; но

нека ми доведе попа од наравске који је учан нашој

сеоској невољи, а вик да свашто слуша и прашта.“

Дође сутрадан збиља поп Арсо из Спича, одријеши

и причести Мијата од прве у мањи час, пошто му

дадне посну покопу ако преболи, а напише на

кољену пријелоге и саландар у Светога Мине, ако

почем умре.

Мијатовица заустави попа при кретању: „Каза

ли ти Мијат ко му је крвник, и написали га у ту

књигу да се обличи пред пуком прве суботе кад му

гроб прекаде?“

„Не ја, нити је мени Мијат казивао о каквоме

крвнику. Он умире ево од своје а не од туђе, већ ако

ћеш да запишем да га је пожњио стари срп, који ће, кад гођ буде, и мене и тебе и сваки створ покосити!“

280

„Немој тако, попе, за ране божје!“ викне Мијатовица да спила одјекне, „но сам припиши по дну те књиге да

Мијат личи на своју праву крв и рану смрт на кнеза

Милоша и дванаест сељана које ћу ти ја нарећи, тер

су га обиједили да је тобож једну злу душу која му је

дјецу јела у јаму турио; а ево ти три перпера труда, преко петрахиљске и пудбене“.

„Мичи се отоле, зла ствари“, викне на њу поп.

„Не бих ја приписао из туђе главе, што не чујем

од Мијата, да ми господар поклони Црмницу, то

ли за те твоје шупље перпере. Оставио сам волове

под тељигом да прије дођем у ову пустињу, да ти

домаћина жива затечем и да га средим; пак једва

чекам да се иза дневи вратим да ми ко оне рањенике

не зајми; а ти ме заговараш и наговараш. Нећеш да

кривиш красте и злу срећу, јер им не можеш ништа, већ трпјети и разабирати се; пак би сад хћела да ти ја помагам потварити правље људе да искалиш то

твоје погано и отровно срце, жено богомрска да те

анатема.“ Кад то изрече, обрати јој плећи, па окрени

к Спичу, а Мијатовица за њим:

„Чуј, попе, остало му је једно чаме иза бабе

Цвијете (у кам се станила!) које ни пири ни вири, ни

расте ни преде; но ако дочека оружје, као што неће, нагнаћу га клетвом и укорбом да освети оца, ако ће ме на том свијету млини мљети.“

Ону исту ноћ почне Мијату хропња. Жена му је

врх главе држала зубљу, повикујући: „Куни кнеза и

281

сељане који су те суду облагали и господи омразили; ко зна да им једна од стотине не прионе!“

„Вуци се скрај мене, зли језиче, пусти ме да с

миром умрем! Доста сте опанака раздрли, ђаво и ти, док сте ме овамо сутурисали. Није мени крив ни кнез ни сељани, него ти која ме омрази са свијетом. Свакому опраштам, и онијема што су ме на муке метали у

Котору, само ти не проста ако ми оно дијете злоћом

отрујеш.“ То говорећи уздахну пак рече: „Боже, прими

и ове муке за моју покору!“, пак се прегне и отегне.

Мијатовица је жељела да пренесе мужевље тијело

у Грбаљ и да га тамо укопа у домаћу гробницу како

би лакше личила крв на кнеза, но јој га богобрат Ђико

не даде, од страха господарева, већ нареди своме

момку Мрђену да ископа рупу при самој спили, под

једнијем осушенијем бријестом. Била земља тврди

ђер, пак се Мрђен ознојио и уморио док ископа лакат

дубине, одвајући мотиком пласу по пласу.

Пред саму ноћ дође Ђико да закопа побратимово

трупље. Кад видје гроб, поче на Мрђена сваке јаде:

„Гдје ти се дјела свијест? Ово је плитко! Но за

Бога у дубље пак ћемо врх њега ред плоча, гомилу

камења и навиље драча, да га по смраду не оптају и не

разнесу звјерад и пси, као што су му попови за живота

слутили; или ако би се почем тенцем претворио, као

што се догађа кривоклетнику и кривомјернику, да му

буде теже из гроба излазити и дјецу обноћ плаштити.“

Мрђен дохвати опет мотику и стаде да ломи ђер: 282

„Гдје га ђаво и мој гријех нагна на мене сирака! Жив ископа калуђере, а мртав ево сад мене! Да се враг

роди или умре на крај свијета, мене допане да му

направљам колијевку и дубем рупу. Прије Мрђена

закопали до године, но већ ио Ђикова хљеба.“ Овако

Мрђен нарица док издубе рупу до паса. Закопају у

њу Мијата и натоваре врх њега камење и трње, да

би на чудо био и живи да изнутра прокопа и изађе.

Кад Ђико и Мрђен пођу кући, Мијатовица почне

да кука мужа и да куне и у кам затуца кнеза и сељане, што јој на правубога дом затворише.

Трећи дан дође ноћу моба из Грбља, пак пренесе

крадом Мијатово тијело дома, гдје га свечано укопају

у сјен црковни.

То се било готово и заборавило, док Друшко

пронесе да је изникао усред зиме босиок као чућер

на Мијатовој плочи, и да врви старо и младо да гледа

то знамење и да гроб целива. Властела се од страха

смаме и нагнају провидника, тер пошаље чету војске

да мрца откопа и да му трупље сажеже.

Намјери се у селу онај исти калуђер који је годину

прије избавио бабу Цвијету од пасје смрти, и што

није хтио Мијата одријешити и причестити. Не пусти

калуђер војсци да мрца откопаје, но скочи на гроб, стани у дубак и почни клети крстом у руци ко би се машио да земљу преврће; док један од суда, што је

војском управљао, рече: „Јадан калуђере, та је псина, као жив, дигао на душу тебе и све превлачке калуђере, 283

па га ваља мртва спалити живијем клаком да се свијет памети учи!“

„А ко је вас поставио“, викне калуђер, „да

мртвијема судите? Ако је истина што кажете, Бог

ће бити већ за то осудио или помиловао Мијатову

душу. Пустите му тијело да мирује до стражњега

суда; не срдите Бога и не дирајте се у његову вјечну

правду. Не пуштам гроба отворити, ако ће се мени

на овом мјесту данас мој отворити.“

Тек војници да дохвате и вежу калуђера, скочи пук

који се био на побуку окупио, и разаждене ону чету

плаћене купљавине и сломије дрвљем и камењем.

Промисли како су провидник и господа то

нашарали у Млетке: посветили калуђери Мијата и

подигли пук противу дуждеве силе. Који час ће Бока

ударити на тврде градове и оборити крилатога лава.

Иванбег им је друг и подстрекач, који је обећао да ће

Мијата жива предати и хранио га је у потаји медом

и погачом за жива, а сад га прогласи мучеником и

свецем. Није нико скупље лажи плаћао од Млечића; но је било тешко ономе на кога су се придизале.

IV

ТЕНАЦ

Мртви Мијат разбијао је сан которској госпоштини.

Стари Враћен пошље по Друшка, као тобож да му

284

навијести да су звона кренула из Млетака и да ће који час доћи под Котор. Гдје зуб боли ту и језик тиче! С ријечи на ријеч, доведе их разговор

на Мијата: „Ја сам чуо синоћ“, каза Друшко, „да

ће га калуђери откопати и пренијети крстима у

манастир, пак га успети на олтар да му се пук

моли и завјете носи; а доћи ће на то весеље пука

као тушта чак с Дунава. Овоме је послу крив ваш

суд, који је послао војску усред подна да Мијата

раскопава, а препоручио јој да мирује да не би кога

драча огребла ни глава забољела, тер скоче жене

из села с кудјељама и вилама, војску сломе а дјецу

науче да пјевају како је дуждева сила стругала низ

оне долине, ка овце кад их звијер гони! Да сам се

ја чуо, којега често питате а ријетко слушате, не

би слали војску да раскопа ону мрцину, но ћах ја

навести исто село да Мијатову љешину распори и

да јој грохотом гроб наспе.“

„Је ли могуће?!“, упита зачуђени Браћен.

„Јест, богме, ономе ко умије, и који је нашему

пуку вјешт“, отповиједа Друшко.

„А је ли се тај лијек опознио?“, припита нестрпљиво

Враћен.

А Друшко уздишући: „Не, залуду, да ми је што при

руци, барем од онога својега давања! Ја бих Мијата

тенцем пронио, подмитио соке и свједоке да казују

и да се куну гдје су га гледали; а село би живо умрло

и од страхе гроб напало.“

285

Онда Враћен да Друшку с руке у руку замотуљак перпера и препоручи му да то изради помњиво и

скровито, како не би била гора последња лаж од

првашње.

Примио Друшко мито и нешто мало од њега

одвоји пријатељима и присташама, учнијем у такве

после руковати.

Трећи дан проспе се по селу глас да је неко видио

Мијата у самој зори гдје се мије и купље на Маровој

Води. Други казује да је чуо од једнога шекца Бугара, што је ранио послом преко жупе, како је гледао Мијата гдје језди крилата коња, који, кад игра у све четири, не тиче копитама тле а из ноздара му суче крвави плам; и да није, срећом његовом, при себи имао нож

црнокорац, чисто би погинуо од тенчева зора. Трећи

повиједа да су сеоске дрварице казивале некоме

натајно како су нашле Мијата гдје пред саму ноћ

купи у грму планикове магиње. Нико не рече да га

је видео, а стотина да су чули. Село се страви до зла

Бога, и свак се у кућу збије тек излети из пуклотине

слијепи миш; пак не доста што су иза дневи затварали

вратнице, но су их изнутра тврдили мандалима и

клинима, а затварали потпирачима у пријекрст, и

забијали трнове драче под кутњи прат. Оближња села

почну изводити страшивицама пјесмице и напијати

им подругљиве здравице. Спопану Мијатове сусједе

страх, сутука, стид и злоба, од којијех једно би било

доста да људе узнемири, камоли све четверо.

286

Сутрадан црковно звоно окупи село на збор, тек је рекла зора: „Ево ме.“ Зачне да говори кнез: „Откад

се је ово село населило није још падало под ову

махраму! Докле смо били на јаде живијем Мијатом, просте муке; пута и суд, па легло! Но сад ка бијасмо без њега проживјели, а ми напани на горе зло! Ко ће

боја с мртвијема? Изађосмо из чисте памети ми, тобож

јунаци, то ли неће жене и дјеца, што им се Мијат по

сву ноћ снијева. Не мили ми се дома поћи, јер кад

куцнем на врата кутња, свако ми чељаде дохвати

трострука грозница. Извели околни зборови пјесмице

и подругуше, па ми тоне образ под очи као да сам

припасао куђељу. Но хајте да се видамо док смо још

живи. Молимо суд да опрости што смо лудовали, а

провидура богорадимо да пошље опет војску да спали

Мијатову љешину, и обећајмо му да ћемо јој бити при

руци да се ослободимо од ове нове клетве.“

А ковач сеоски: „Тебе је, кнеже, нешто из далека

уболо, пак си ударио странпутицом. Претвори се

Безмијат тенцем, проклео га Свети Аранђео, јер је

дига на душу манастир и калуђере, пак не хоће земља

да га прими, но млита обноћ ка јејина, докле нас

подави и село ископа. Оставимо ми суд и провидура

нека се прига живијема, ту му је доста посла, а ми се

видајмо од мртвијех по старинску. Посијецимо девет

трновијех колаца гдје у таложини, пак избодимо Мијату

дробушину, а гроб наспимо бобицом и сравнимо га

според земље, да се не зна гдје су га зачепрљали.“

287

Неки Радун од стотине љета, што је био некад манастирски кухар, с крвавијем очима од огња и дима, рече: „Није Мијата, ваистину, проклео Арандио, но нас.

Он језди мртав виловита коња, а ми живи умиремо

на ногама; а нека што нас људи по прсту казују. Не

хоће нико ни у млин ни на воду без пратиоца, а у

дрва се задигне чета, као на војску. Којијем ћемо

образом у Котор? Но хајте док сте још живи по коце, да од нас сутра не буде отпатка!“

У то дође однекуд Мијатовица расплетена и у

црну, и пуче на кнеза сваке јаде: „Није ти то доста, крво, да си га у гроб сложио прије реда и времена, права као анђела божјега, но му мртву надијеваш срамотна имена...“

А кнез кроза зубе: „Права ка уже у врећи...“

Мијатовица сљедује као трлица: „Није у Мијатову

роду никад бивало тенца ни вукодлака откад људи

памте, већ ако се по ђаволу уметнуо у прабабу, што је

била твоја кост! А ево ми жива у Црмници богобрата

Ђика Којичина, пак га куните на сребрну икону нека

каже право како је мртву Мијату забо у палац под

нокат, на обје ноге, трнову драчу, пак га потрбушке

свалио у гроб, а врх њега гомилу за чоека висине, да

не би почем излазио ако се буде натурио на дједовну

ујчевину. А ја, кукавица у плотини, лише онога црва, ја бих једва дочекала да се претвори и ђаволом из пакла, тек да ти главе дође, а своју замијени!“ Пак се обрати к сељанима и рече им: „А од вас који се први

288

маши мотиком да Мијата откопава, простријелила га суха муња из ведра неба, мртву му земља кости

изметала, а врана му их у пештере пренијела!“

Свакоме се годи срамота препирати се са женском

главом, док један момак сломи мук: „Хвала Богу!

Има ли на свијету тенаца, и могу ли нама живијема

пакостити?“

А стари се Радун подбочио на држало од шљакуре, пак му одговори, пошто се посагне и удари трипут заосопке о кам средњијем прстом, као да се о камену

обије зло: „Бог ти, синко, не дао да обидеш има ли их, ни у стопу да им станеш, ни да те њихова апа ошине.

Било је у Спичу, за моје младо доба, седам брата у

једној истој кући, сви на зор као лави, док један од

њих премине напријечац од покошљице на саме

Петрове покладе, а роди му се посмрче негдје око

Цвјетне недјеље. Вјеште жене маторе броје на прсте

и находе да је родиља захватила ношњом комад

десетога мјесеца. Пођу у попа да завири у књигу, и нађе поп да су те године Петрове заузе превргле четири недјеље, а Цвијети повргли барем пет, пак

рече да дијете није ни доношче, камоли преношче!

Стричеви пиње, тек да не одвоје синовчићу дијелак

очевине, скоче на невјесту да је прождру, а она се, на ње зли пут, од страха изује и каже да јој је долазио

мртви домаћин обноћ, петнаести дан по укопу. Кад

то чуше дјевери пукну на њу: „Гдје мртви муж!“ Што

лажеш, тамо она, кога није овдје, и злогласиш мртва

289

друга?“ Дохвате је да је у врећи од кострети утопе у море, но, на Бога, скочи село и осуди да пођу на

пророчицу да удовици на длану прочита старо и

ново житије, да виде је ли загазила. Пророчица каза

из пера петопрснице ка из књиге да се мртвачко

трупље, кад крене да се вукодлачи, иза хода савије у

кожурицу, као буба кад свила, пак се зачне у смотки

лепир, а кад лепиру петнаести дан промоле рокчићи

а изникну криоца, излети и иде по жену. „Гдје лепир

по жену, је ли Бога под небом?!“, реку зла браћа. А

пророчица: „А ви га рашчепрљајте да видите јесам

ли погодила.“ Пођу сви шест с трновијем коцима на

гроб и нађу збиља брата дје се надуо као кожурица; скопај коце и избоди ону мјешину набрекнуту. На њихову несрећу било им дрвље краташно, пак се

прегиљали у гроб да им прутови досегну, тер у оној

хитњи и навалици остркни и окропи их по која кап

оне погане крвушине, и нестану сви шест у кратак

рок, а претворе се за особице тенцима, да је била на

чуду сва барска држава док је ђавола истријебила.“

А једно момче са шале: „А да зато Мијатовица

не да мужа бости, јер се лепиру нада!“

А брат Мијатовице: „Не нада се она томе, нити је

ко полази, но тамо њему, мучи, кад не умијеш љепше

зборити! Мијатовица се развила као ливада; да на

њу брецуља пане, би се мољак учинио!“

У то дођу с пазара два сељанина и кажу да су

чули у Котору како је поп Крцо Бјелош ходио некуђ

290

пред зору да исповиједа боника. Кад дође на једну раскрсницу, напане на магаре натоварено на утреш

мијехом пунанијем уља. Пошто видје да је шићар

пуст, рече ђаку што за њим иђаше: „Дохвати мијех

за грлић, стисни га добро да ти не поплузне да не

проспеш уље, пак га припни на раме и носи у село, а ја ћу узјахати на магаре да ме изнесе на ту главицу, јер

су ме ноге издале.“ Кад дођу у село, један с бременом

на рамену а други магарцу на хрбату, ту им сване, а мијех проговори: „Гдје ме, море, носиш?“ Пане ђак од страха и замре, а поп се обрати с магарца да

види што би кад ли је мијех одскочке засио за њим

на кљусе, а из мијеха промаља Мијатова глава. Да

не би поп хитар да запрешта, погибе као ђак, но је

поп знао дубљу! Ишчезне Мијат, мијех и кљусе, а

поп остане на ноге у дубак лак као перо! А многи

рекну: „Како ко умије!“

Кад сељани чују шта се догодило попу и ђаку, скоче и пођу једанак по коце, а Мијатовица тркне до онога калуђера који јој је спасио мужевљи гроб

од војске. Сељани одозго с кукама, с мотикама и с

прутовима, а калуђер одоздо с петраиљом и с крстом, док се сутеку код Мијатова гроба. „Гдје си кренуо, о народе?“, викне калуђер. А стари Радун: „Ваистину, да

избодемо Мијата, што се у зао час претворио тенцем; да нас мртав не расели као што је жив хтио да вас калуђере раскући!“ „Какви тенац, јесте ли здрави?“, викне опет калуђер иза свега грла. „Нема тога на 291

свијету, но ћете јутрос од божје погинути прије нег Мијату мртву наудите. Прођи се безакоња, о народе

ћори и глупи, да те не прокунем, јер се моја клетва

свака стијеца као у амин.“

А стотина грла, да се једва од треске и буке

разумије. „Ако си, калуђере, избавио бабу Цвијету, праву ко криво држало, нећеш барем Мијатову трбушину, но се мичи без твоје погибије, а ми с њим

како учинимо.“

Калуђер скочи на гроб и с њега рече крстом увис:

„О Боже и сило божја, који први удари мотиком на

гроб, ударило га дје највише боли без пријебола!“

Сељани разјарени и не осврну се на те клетве, колико ли ни прије на ону Мијатовице, но насрну хрпом на гроб и ударе су сто мотика и кука да га

раздвоје од земље, како ће лакше под собом тенца

бости да их не оцрквини која капља његове крвушине.

Случило се да једноме од њих остркне под

мотику једна грабова љуска и да му засади усред

очне зенице. Рањеник стане да кука и лелече, а

остали се зачуде што му би, док му видеше грабову

љуску и око отечено као у вола, а бијелу насјела

крв нацрна. Побацају гвоздива и коце, а умукну и

руке подавију.

Калуђер употреби пригоду и рече: „А сад скините

капе и молите Бога за овога несретњика што је за све

вас платио! Ја ћу очитати молитву, а ви аминишите

– Боже велики и праведни, дивна су дјела твоја

292

и ниједна бесједа није довољна да искаже твоја чудеса! Смилуј се на нас грешне, поштеди нас од

више погибије и оздрави овога што си наказао, за

већу славу твоју! А сто грла у трипут викну: „Амин!“

А калуђер, као добри војсковођа, побједом напријед:

„Ко би по данас, мимо божје, вјеровао у тенце, у

вједогоње, у вјештице, у море и у сву ђавољу силу, да је проклет и продевећен!“

На то ће стари Радун рећи: „Ја не бих, оче, да

хитамо и да се данас кунемо, но ћемо се разабрати

и владику питати имали злијех душа и вражије

силе, јер не бих рад дома понијети под ове године

какви благослов. Ја сам слушао од духовника који је

преметао те исте твоје књиге, да му има ко открити

тиглу на цркви кад преко летурђије рече: оглашени

изидите, познао би с олтара сваку вјештицу; а да му

ко та исти час стане десном на лијеву ногу, погодио

би ко је вједогоња.“

Сељани не даду Радуну да сврши, но врх њега

да га удаве, док се и он од страха с њима закле на

вољу калуђерову.

Мијатовица донесе кољиво и свијећу воштану, а калуђер прекади гроб и очита Мијату проштену молитву. Тако се народ скроти и даде у размет,4 а

калуђер повјери рањенога Мијатовици да га допрати

за руку до манастира, да му тамо вари и привија

траве оку.

4 Растури се.

293

Кад били путем, рече Мијатовица калуђеру: „Ја се, оче, све бојим да ми се почем није муж посветио, јер сам чула од свекрве да се та кућа ископа од које се чељаде посвети, пак се тресем врх онога сирака

што ми на очима лиња!“

А калуђер: „Моли се Богу, моја, за себе и за њега, и ја ћу га, грешан, молити; а прођи се зломисонства и сутуке, тако ти Бог сачувао то сироче, да не угасиш

кућу до краја. Не копају домове свеци, но злоћа и

сујевјера!“

Ходили дома Радун и ковач сеоски. Путом пита

ковач Радуна што му се чини: ко укле Војина тер

му око испаде, калуђер јали Мијатовица? А Радун:

„Злосретњега лумбарда бије! Него ти, Крцуне, тако

жив био, скуј до сутра четири гвоздене споне, пак им

главе оловом зали преко процијепи, гдје се плоча

плочи на Мијатову гробу приљубљује; ако ти нико

не плати, ја ћу ти дати османик жита. Јер, мој синко, добре су клетве, а још бољи пости и молитве, али ко се чува он се и учува! Ако је ђавола у паклу, не може

бити да нема и он своје војске овдје доље.“

„Идем с ове стопе у вигањ да кујем споне“, рече

ковач, „пак ћу поћи да их ноћас по ноћи залијем на

плочу Мијатову, а процијепи заклачити да не може

ни лепир изнутра излијетети“.

Радун закључи: „Виш, Крцуне ону Мијатовицу, чудне ондје пасјаке! Жалије јој што није кнеза Мијат убио, него што је остала самохрана. Оваква је

294

била једна у нашему селу у моме дјетињству, Бог је простио! Звали је бабом Станом, на њу се свако зло

останило, као неће! И, тамо она, била самохрана и, као жива, крвомутница. Жњела по дну поља нешто шенице што су јој туђе руке за душу усијале и опљеле.

Зовне је чељаде с тога брда: – Хитај, кукавице црна, дома, а немаш га, изгоре ти кућа! А баба припита изгорје ли уз њену и она сусједа Панта? Док човек

повикне: – Не она, јер су сељани ватру прегасили.

Тад ће ти Стана бацити срп из руке и стати да се бије

пестима у главу – леле њојзи угасној, гдје погибе до

краја сама! Да је кнез погинуо, лакше би Мијатовица

мужа прегорела! Жалије је некијема твоје добро, но

њихово зло!“

Кад се и ова мајсторија изјалови, Друшко пронађе

трећу и смешнију да се прође Мијата мртва. Нагнао се

у Будву и тамо у оној луци упознао једнога Уцињанина, који је од зла времена ту бродом сврнуо. О свачем се разговарали, а највише о благу и трговини. Рече

Уцињанин: „Од нас живи боље свако! Издао род, трговине није, море изјело ако је ко имо бродића; стока полипсала, остали на ништа и без ништа. Сви око нас

живе као бубрег у лоју; грну благо као лопатом, свака

им пара роди десет, сто је пута годином преметну; а

нама пуста у рукама лиња и бјежи ка да је скована од

живога сребра; а да јој нијесмо крвници, но је залуду

стискамо и пред њом гладни зјамо. Радимо утомах

дању ралом и мотиком, а ноћу веслом и мрежом

295

да избијемо из земље и из мора кору хљеба. Кад ни дотужи, а ми на књиге староставне да видимо што

ни пишу, пак у њих нађемо: Тешко мјесту које нема

свога свеца, но се туђу моли и завјетује. Кад од нас

неће вражи да се свети, ево трећа година да обијамо

да га гдје купимо, иако је трговина мимо икакве

грешна и пријеварна. Негдје нађи свеца који јошт

није почео да чуда гради, негдје напани на цијену

за очи, а негдје ти донесу какву мрцину да је купиш

крадимице под руком. Да је светац прави, би ли се

пуштао красти? Пак смо чули гдје се људи разговарају

да их је доста у овим крајима, гдје је, Богу хвала, цркава и манастира ка у једној царевини. Али не знамо на кога бисмо се наставали, и ко је тијема

послима главаџија. Не би гледали за цијену, ако смо

и сиромаси, тек да је цјелокуп, да мирише и да му

ријеч код старијех ваља.“

Друшко одговори: „А да си срећан да на мене

напанеш! Ја сам таман тому послу вјешт и трећак.

Рад бих само знати тражиш ли свеца на гласу који

је одавна себе прогласио, и што се сад обретко чује

да је жив, или једнога који је јошт под земљом, а

већ почео одоздо знамења чинити.“ Онда исприча

Уцињанину како је чинио Војину да му око испане, јер је хтио да га раскопава и мртва русмари. „Њега би народ одавна открио и у цркву пренио, но не смије

од Латина; а додуше, није му ни хитње, јер кад му

гођ дажда требује, доста му је понијети гранчицу

296

цвијећа на гроб, ево у час кише да све понесе; ако удари цркавица у стоку или помор у чељад, он

то, прекине као ножем тек му се обећа завјет или

намијени свијећа. Ко се њим закуне криво, згрчи

се као жаба губавица прије нег се сунце на исток

поврати.“

А Уцињанин: „Је ли путник? То ми ти кажи; јер

нама мрнарима, ако није путник, за све друго мало

бисмо му тежали.“

А Друшко: „Јест! Откад се, хвала му и слава, објавио, пак до данас, више је но сто топца спасио од морске пучине.“

„Волио бих да му није нашко име и да је био

свештеник. Је ли млад?“

„Просијед.“

„Зна ли му се житије?“

„Лијепо! Митили га Млечићи да обиједи лажима

седамдесет и два калуђера превлачка, а кад им

мито не помогло, ударе да га на огњу пеку, а у то

дођи андио с неба, дохвати га за перчин и пренеси

из Млетака у једну спилу, гдје је постећи и себе

пељешући преминуо. А није преминуо, благо њему, но је вазда жив.“

„Дакле мученик?“

„Петозарни.“

„Је ли му ко од рода жив?“

„Нико, но се угасило цијело племе!“

„А како се појавио свецем?“

297

„Дошао је попу у сан; изникао му босиок на голој плочи усред зиме; а војска што је хтјела да га откопа

и сажеже оћори листом и обезуми.“

Уцињанин закључи: „То су добри сроци. А која

му је цијена?“

А Друшко: „Не могу ти ја данас нарећи цијену

док не нађем ко ће га украсти и до овдје пренијети, јер га народ не би продао да му даш за њ ови брод пун удушен жутијех дуката. Но ћу се ја наставити

пријатеља вјешта, пак ако се светац пусти открити

и носити, лако ћемо се погодити; ми Богу хвала, нијесмо на њега самога пали! Ако ли се не пушта, ми ћемо распазарити.“

„Но ако коме око испане кад га открију, тер

не буде рад селити, ја за то нећу да знам; таква је

трговина, здраво за готово!“

„Не богме, него кад би те душа бољела да ћору

што бациш!“

„Луди се дару нада! То је коло шарено! Ја хоћу

да знам цијену на ови час, мени светац у броду, а

теби паре у кеси! Овако се послује. Више ваља један

држи, но стотина узми.“

„А да добро“, рече Друшко, „а ми се погодимо

овако, без пријеваре и грехоте. Ви донесите на крај

мора ону велику вагу на којој дуждеви људи продају

пуку со; ја ћу на једну страну ставити свеца, а ти на

другу примећи пара док бреме не криви ни тамо

ни амо.“

298

„Мјера није добра“, примијети Уцињанин. „Ако свецу није угодно селити и отаџбину оставити, неће

вага у крст доћи да ставим Ловћен според њега, ако

је прави светац.“

„Добра ти је, проговори Друшко. „Ако свецу буде

досадило под земљом, те би био на народ једак што

га не откријевамо, олакшаће као маслиново перце, пак поћи у двије паре тамо у вас гдје ће му пред њим свијећа горети, тамијан благоухати, а прси

завјетима сјати.“

А Уцињанин: „Најбоља је цијена осијеком. Ја

купујем мачку у врећи, јер ако буде светац и цјелокуп, ја ти не бих за њ пару дао, ако није чудотворац. Дакле знаш која је: прекинимо на сто цекина на срећу

божју. Ако ли учини светац да престане јужина, која

ме овдје усидрила ево двадесет дана, и доведем га

вјетром у крму сутрадан, пошто га укрцам, дома, придаћу ти пића и бакшиша десет дуката.“

На ту стану и раздвоје се пуни вина, да би га

прстом у грло дотакли.

Нађе Друшко два херцеговачка ускока, који му

се подухвате да ће трупље Мијатово крадом изнијети

из гроба и пренијети у Будву првијем мраком. Након

петнаест дана оба се поврате к Друшку невесели. Рече

му старији: „Ми залуду одбисмо споне и отворисмо

гроб. Од смрада и хале имамо оба панути на врх главе

но бијасмо понијели по срећи смрековијех зрна, пак

њима окадили гробницу. Нађи Мијата распадена и

299

угњела, гдје су га црви расточили. Опет покријемо плочама гроб пак да нас народ не куне, приковасмо

их опет спонама. Ти си нас преварио, али, што је још

горе, с нама се ругао, но дај ни два дуката да се сад

око нас не купи велико и мало.“

Друшко плати дукате, а Уцињанин је чекао залуду

мрца под Будвом мјесец дана.

Напокон господа которска проуме се да на сваки

начин прожену оца Максима с дуждове земље, јер

им је он био пета која смета; бојали се да настоји

око тога како би Мијата прогласио млетачкијем и

њиховијем мучеником.

Једно вече пане у превлачки манастир књигоноша

и донесе игуману Рухвину писмо провидниково, којијем га моли лијепијем начином да га дође колико прије походити: „Ја бих лично“, пише провидник,

„код вашега преподобија предстао, но ми се годи

срамота путовати сухијем откад је несрећа хтјела

да се госпоштини одметне један дијелак Грбља; а

морем не смијем са слаба желуца“.

Сутрадан похита игуман у Котор. Уљегне иза

дневи пред провидника у највећу собу. Ту нађе старога

Бескућу и уза њ сједне. Бескућа је пренашао игумну

ријечи провидникове, а провиднику игумнове. Како?

Чућеш, ако ти се не досади читати!

„Је ли познат вашему преподобију отац Максим

из Попова, херцеговачки ускок?“, упита Бескућа

игумна у име провидниково.

300

„Како ми не би био познат највриједнији брат?!“, отповиједа игуман, зачуђен ненадному и неумјесному питању.

„Је ли вам познато његово житије?“, припита

Бескућа.

„Лијепо!“, понови игуман. „Оно, то јест, откад

је постригнут, а за првашње ми се калуђери и не

питамо нити истражујемо, уколико се сматрамо, онај дан у који се овом лику обећамо, новорођени реду а мртви свијету.“

А Бескућа, дохвативши игумну руку десну међу

обје своје, па гладећи је и посмјехивајући се, као

у шали, рече му: „Зато и мијењате именом да, кад

умрете, не нађу вас под старијем. Но име и хаљине

не мијењају што је под кожом. Пучка пословица

каже – ако лисица и мијења длаку, не мијења ћуд!

А наши су стари ковали пословицу сто година док

се у пук станила. Знате да ја почитујем мимо чоека

редовнике кротке и богобојазне, који су огледало

свијету о крсници, о Божићу, уопће при свакој

светковини домаћој, моје трпезе није без редовника

ваше и наше руке. Али ми допустите, као стару и

искусну, опазити да шенице без кукоља нема, ни

велика братства без укора. Отац Максим, лише

свештенства што је на њему, остао је оно што је и био

кад се звао Марком, братоубица и разбојник! Пак да

га нијесу срећом године стигле, брзо би видјели, оче

игумне, плам на врх манастира!“

301

А игуман тихо: „Не знам, господо, опет вам поговарам, шта је био и чинио тај духовник прије

нег је камилавку ставио, но да је почем и истина што

ви сад о њему кажете, била би та најсјајнија побједа

нашега реда који претвара најгору злицу у кротка

чоека, а најбјеснијега вука у благо јање. Знам за

живот оца Максима то да су му седамдесет година, а

да их је прошло педесет откад је монах. У то вријеме

није премрсио никад ни рибом ни месом; петнаест

година провео у прошњи, трипут полазио гроб божји, а шест Свету Гору. Двапут је прекужио чуму, једном красте, жутицу, сраби, и петиће, болијести које су

му опријенуле дворећи Христа у свом ближњему.

Двапут се топио, три падао у разбојничке руке, шест

избјегао као по чуду турском коцу проповиједајући

ријеч Спаситељеву, ми рећи освађене, бранећи

слабашне, питајући гладне, разабирајући потиштене, тјешећи тужне и презрене! Он је лани спасио једну бабу да је сутука вашијех кметића у јаму не свали, нити је мировао док је не смјести у Херцеговину на црковному. Под онијема годинама удара и млита од

села до села, од колибе до колибе да тражи гдје би

Христу послужио. Многе дане провађа гладан, окиснут, озебао; многе ноћи виси и клима над постељом боника, бјесомучена, рањена, трудне родиље! За све

ово што рекох, и што је блиједи опис његова неуморна

труда, он не заслужује похвале, јер је просто вршио

своју дужност, Но сам вам хтио набројати неке од

302

многијех његовијех врлина, једно зато да се сам у њих огледам и, ако ми милост божја удијели толико

крепости, да им барем донекле подражим; а друго да

докажем вашој разборитости да свако његово дјело, прије нег се је Максимом прозвао, пак било горе и безаконије од тијех што му се пришијевају, стоји на

ту вишу дику и понос онога реда којему смо се оба

обрекли, и на утјеху оне наше браће, који, пошто

оставе свјетске сласти и разварања, узму крст свој

и слиједе Христу!“

Провидник упита Бескућу што је игуман рекао, а Бескућа изврће талијански овако: „Пас не једе од пса, а сви ђаци једнаци. Каже игуман, честити

провидниче, да му се брат Марко посветио жив: руке му већ пожутјеле као жуков цвијет, живи о мани божјој, трагови му воњају, а из њега свети дух

прозире и (чуј!) чини седам чудеса на дан, као они

наш, не било примијењено.“ Но је Бескућу свакако

убила жива и искрена бесједа игумнова, пак стаде

да увија и превија и поче да му одговара: „Један

домаћин који мисли на дику и напредак свога дома, ваља да себи стегом потчини свако кутње чељаде, ако ће да му је дому среће и мира. Његова је ријеч закон што се не пориче, ко му преступи није његов.

Тако исто радите ви у манастиру, тако и провидник

у земљи. Ко тлачи заповиједи старијега, треба да

сели, па био он војвода или војник, господар или

кмет, владика или ђак, правда свакому.“

303

А игуман: „Па добро!“

Бескућа сљедује: „Пошла једна чета јавне силе да

спали једну наказу која се у гробу очајала, разбојника који је макао о душу све вас превлачке калуђере и

убио свог исповједника. Е добро, како свак љуби своју

соју, тако и отац Максим развратном бесједом узруја

свјетину сујевјерну и распуштену, као да су дошли

тобож Латини да јој свеца уграбе, дику и поштење

народно! Скочи необуздана свјетина, ко шилом ко

огњилом, сломи јавну силу низ оне стрмене брегове, да

је једва жива Котору допрла. Преко тога отац Максим

сипље по пуку неке лудорије и сањарије, да би се

човјек ситан изасмијао, кому до плача није. Ми од вас

не тражимо ни да тога калуђера спалите, ни другом

муком мучите; ми га нећемо ни свјетскијем судом

гонити, да се виши дим не диже, но вас свјетујемо да

га уклоните с наше земље и ваше трпезе, да не квари

ђакове које наставља и синовима зове, јер све што

мачка коти то мише лови! Нека. иде у турско да тече

душу и проштење што је распорио онога који је на

истој груди почивао! Спаситељ је рекао – ако те око

твоје саблажњава, избоди га; ако ли рука, осијеци је!

Ми не тражимо толику жртву, ту не треба ни ћорити

ни кљастити, него с Максимом преко врха, па ми

пријатељи као до данас, тако по данас! Друкчије, Бог

уклонио... доље у Млецима, гдје се из далека гледа

а ближе види, могло би се посумњати да... да... Бог

зна што, да сте сви ви у томе колу!“

304

Игуман се зажари, пак рече живахно: „Господо, у разлог се, ако сте и јачи! Гробље пада без спора под

црковну власт. Нападати на распалу телесину коју

је мати земља примила у своја вјечита њедра, дјело

је што се вашој разборитости не пристоји. Била је

света дужност оца Максима бранити гроб, чији био, цара или војника, богата или убога, праведна или грешна! Да се он није ту намјерио, исто би камење

проговорило. Није отац Максим пронио да се Мијат

посветио, но ви кад га мучеником градите у очи

лаковјерна пука. Ја, који и онако недостојно носим

ово тешко бреме манастирске старешине, којијем

би образом и душом обличио онога који, вршећи

Христове заповиједи и науку, заслужује похвалу?

Какав би то био с моје стране злокобни примјер?

Нијесу ријечи оца Максима узрујале народ ни чиниле

да јавној сили попада оружје из рука, но је то божја

воља, пред којом су недосташне све људске јавне и

тајне силе! Пријетите и вршите. Ми смо знали, кад

смо се овому лику одали, да ћемо се изложити срџби

пучкијех кнежева, и да ће лакоми вукови зјати над

стадом господиновијем; но ко изгуби душу своју

Христа ради, та је и спаси!“

Опет припита провидник чему се калуђер згријао?

А Бескућа превађа: „Игуман каже да је Млечић отео

ове краје лукавством пак да су калуђери дужни

отварати очи слијепу пуку и учити га да му је ред

господарити, а не робовати!“

305

„Је ли могуће“, достави провидник талијански, „да је смионство калуђерско допрло толико далеко!“ Пак

скочи на ноге као да прекида сваки даљи разговор.

И Бескућа устане и закључи: „Оче, пошли збогом!

Ми се надали да ћемо лијепијем начином одбити

олују, а јавној сили повратити образ на мјесто. Но

видимо да сте се ви ишно угријали. Кад будете сами

у вашој ћелији, призовите духа светога да ви памет

просвијетли како ће вас ово зло о најмањој суминути!

Баците Јону у бурно море да спасите брод и војску!“

Игуман се дигне достојанствено и при поласку

закључи: „Молићу се, и принијети Спаситељу свијета

молитву вјере и ухвања да нас свију сподоби вршити

његову свету науку: љубити Бога и ближњега! Вјетрушина о којој натуцате не духа с неба да јој треба жртве; она је плод сумње, а сумња слабости. Блажен они који је

озлоглашен и прогоњен Христа ради, он се радује и

весели, јер је велика награда његова на небесима!“

Почетком јесени приспију звона из Млетака, величином, оправом и звуком да их се таквијех још није довозило у Боку. Друшко се заузме да их натегом

и мобом искрца из брода пред Котор, свијету на угледе.

Мало и велико ходило с пазара на море да гледа и да се диви онијем грудама туча глађенијем и нарешенијем

сликама и натписима. Међу пажљивијем мотриоцима

био и један ђак превлачки од постаријих, који донесе

глас игуману даје Друшков пријелог приспио. Каза

да су звона висока највишему чоеку до грла; да их он

306

није могао обухватити по сриједи; да је на оба слита слика, с једне стране Арханђео Гаврил гдје навијешта

Богородици зачеће, а с друге Михаил гдје сијече

и гњечи Врзеула и Сатанаила. Подну, око перваза, сливено је великијем словима име матере Друшкове и Друшково. „Но“, рече ђак стиснувши усницама, „ја

не знам допушћа ли наша црква да се свеци слијевају

и дјељу, јер сам чуо од старијех редовника да се не

смије Бога молити, но при писатијема приликама!“

А игуман њему: „Мој синко, од зла дужника и

козу без козлета! Ми се свакако нећемо звонима

клањати ни пред њима Богу молити. Наша звона

слијевају Латини, па ко кује лонац он му меће ручицу

гдје сам хоће! Да би чекали да Срби науче тај занат, не би за скоро звоно пропојало на нашој цркви, но би клепали о Ускрсу као велике недјеље. Знање и

умјетност напредују гдје је мира и слоге, а тог код

нас нема, но смо вазда на похарици. Неко љушти, а

неко прљушти!“

V

ПРЕВЛАКА

Раван Солиоцког поља пружа се са сред грбаљске

жупе чак до Которскога залијева. При обали подно

поља лежи блато и мочвара, негдашњи рибњаци

манастира Превлаке, а послије њега солила, гдје су

307

Млечићи у приткијем поткопима мијешали слатку са сланом водом да од њих слеђенијех начине бијелу и

тмасту со. Сасред те обале спушта се у залијев ниски

брежуљасти рат звани Превлака, који обалу дијели

а луку предваје. Сјеверна страна остаје при Тивту, питомо и рибљиво пристаниште, љетица и раскош которске господе. Јужну страну запучају зелена

брда а по брдима села љуштичка и кртољска, гдје

су бивали кметски станови превлачког манастира, која села и дан данашњи зову Михољскијем збором.

Насред тога рта, насађена лозом и маслином, бијелио се за времена наше повјеснице православни манастир превлачки намијењен Сабору Арханђела

Михаила. Кажу да га је градио при крају дванаестога

вијека првовјенчани краљ Немања Први, и да му

је звоник био такве висине, да, кад су га Млечићи

прахом оборили, подигао је својијем падом у море

ако страшни водени слап, да је одскочке ошкропио

оближње кртољске куће. Но да сву истину речем, ја

се нијесам толико потежио да обазнам ко је тому

манастиру темељ ударио, и количак му је звоник

био, но сам се бавио највише да знам и изнађем ко

га је и с чега у гомилу претворио.

Што се чисто и бистро зна то је, јер се по дивноме

чуду у томе слажу сви писци и повједачи, да је за

вријеме своје ужасне погибије превлачки манастир

гостио седамдесет и два калуђера, старосједиоца и

придошлица, који су дошљаци селили с турскога

308

зулума из опустошенијех манастира горње земље и донешенијем благом повећали превлачки самостан, надајући се (а ко се надао не би?) да су прибјегли под закриље човјечне и просвијештене владе, под

којом би проживјели и вршили дужности свог реда.

Једно јутро по часовима изиђе игуман манастирски

да се прошета низ пољану гдје је просуто мртвачко

гробље. Кад био код уласка, међу два висока чепериза, зазрије чоека где прам њега управо коња језди. Повиђе под руком да му сунце очи не заблијешти, упознаде

Друшка, пак се поврати у ћелију да се с њиме не

сретне на пут. Домало уљегне и Друшко за игумном

у ћелију, повучен и као претворен. Метанише трипут

док се приближи игумну и сваком удари челом о под.

„Оче игумане!“, викне Друшко жалоснијем гласом.

„Сагријеших Богу и теби и нијесам достојан назвати

се твојијем сином! Наведе ме љута невоља да се

свађам с овијем храмом, да га себи затворим, и да

немам у њ приступишта, ни свратишта, ни уточишта

као остали хришћани. Од страха и зулума господе

которске просух очинство и материнство; остадох да

храним седмеро грла на купици и мрежи; наједих

вас; затворих цркву, а на себе навукох божју срџбу; а они, да икако могу, објесили би ме сутра пред Котором да ме није, да је један мање. Божја воља, не по мојој заслузи но по својој милости, намјери ме на пријатеља туђина, који ми звона повересија

да му их платим кад ми Бог промисли. Овако ћу

309

једном испунити материну задужбину да ме из гроба не куне она која ме подњивила и чоеком учинила.

Звона доше, касно ал’ часно, да их таквијех нема

међу Задром и Скадром, ни међу народима који се

крсте су три прста. Дошао сам, знам лијепо, безочно, као ко је крив и дужан. Поуздах се у ваше меко срце е да се склоните: ако нећете праштати ви, а дако

ће? Рекох сам себе: што је виши гријех, дичније је

опроштење. Нијесмо на свијету за један дан. Могу

накнадити, могу јошт цркви користан бити! Да ме

жена не замиче (худа замичца!), дошао бих при

цркви. Но жена на крду дјеце тражи да јој доносим

данимице по трипут хљеба, а уз хљеб свилене одоре

да се у цркви гизда според првијех градкиња, а не

зна сирота да гдје велики коњи играју, ту малијема

трбуси пуцају. Тако и мене, троши а дужи се, док

пропани са свијем халком! Та ме је несрећа наћерала

да људима не приспјевам на рокове и да се свађам

с рукодавницима а вами мразим! Отворим једном

очи и рекнем – идем најприје да се црквом мирим, остало ће доћи затијем! Опет пане на кољена, плаче, уздише, удара челом о тле, да би кам омечио. Прими ме, оче, као задњега од твојијех најемњеника!“

Игумну се збиља ражали, повјери му и рече:

„Друшко! Приступи, сједи и чуј што ћу ти рећи. Твоје

благе ријечи и искрена покора мени су пријекор и

срамота. Била је моја света дужност ходити дању и

ноћу у траг изгубљеној овчици коју ми је завидљива

310

лисица оплијенила и од дивнога стада одвојила.

Бог ми је свједок колико сам се пута канио доћи

да те застрањена походим, но видећи те смотана

у гнусну току градске разблуде смалаксала ми

узданица у самог себе, и огријеших се мислећи да

ја и моја ријеч нешто вриједимо, мјести онога који

хћаше кроз моја уста бесједити и твоје ухо и срце

склонити и надахнути да их чујеш и оћутиш. Сад је

вишњи промисао хтио да ме ти претечеш и отмеш

најдичнију заслугу; па, као да ме прекори с моје

љености и таштине, сподобио ме овоме духовноме

пиру, за показати ми своју величанствену силу и сву

наготу мог ништавила. Ти, Друшко, којега сам толико

љубио, за којијем сам толико суза пролио, о ком сам, молећи Богу, досадио; ти си од мене сретнији, ти доби милост кајања без ичијег наговора и труда! Кад ми

на ум пане твоја негдашња приврженост к овому

храму; кад те гледах на страни пјевати, милостињу

по цркви купити, чувати као своје влашто гдје је год

црковнога; пак све одједном постати пизматором ове

старинске задужбине нашијех побожнијех преткова, огријеших се мислећи колико јошт на свијету може вражје искушање и навјет!“ Пак дохвативши Друшкову

десну руку настави: „Дај да помилујем ову десницу, која ће стократо намирити овој светој обитељи сваку штету!“ Пошто то изусти, скочи на ноге и рече му: „Да

си прост и благословен!“ Поведе га у цркву и пред

вратима запјева: Вниди в радост господа твојего! По

311

исповијести и причешћу, игуман заустави Друшка на објед, да га покаже братству покорна и претворена.

У тому дође једно ђаче у цркву и навијести игуману

да чека на пољани окупљена множ народа да им

сјемена благослови. А игуман ђаку: „Пусти деведесет

и девет нека мирно пасу по ливади Христовој, ја

ћу се бавити сад овом која ми се је била завргла и

одвојила. Уздам се да им чекање неће додијати, јер

ће сила Христова усијати у срца њихова радост и

стрпљивост за овакву стечевину!“

Кад били при обједу, рече игуман намјерному

братству: „Приступите, благујмо угојена јунца, јер

овај наш син бјеше мртав па оживље, изгубљен па

га нађосмо!“

Ђакови, настојници око трпезе, тркну у кухињу

да и нижијем слугама навијесте радосно Друшково

кајање. Старина Радун који се у кухињи најмерио, кад

чу опћу радост, упита једно ђаче: „Што је то весеље, иако ја већ с њега нијесам?“ А ђаче му каже да се Друшко цркви покорио, звона донио а проштење добио.

На то ће ти Радун: „У стара злотвора никад нова

пријатеља!“

А ђаче: „Драже је нађено, но негубљено!“

А Радун: „Ко ме је ланих био, љетос ми није мио; да ми се прига и вари на ватри, не бих вјеровао!“

А ђак: „Ако те ко ошине по образу, обрати му и

други нека боље притукне!“

А стари: „Ками да му се усред срца ували! Ако

312

те ко залијепи, ти га облијепи, само ако можеш!“

А ђаче: „Ко тебе каменом, ти њега хљебом!“

А Радун: „Ко тебе каменом, ти њега мандалом!“

„Дакле ти, дједе, не би никад никога опростио

ни на покору примио?“, рече ђак.

„Не ја, ни дао Бог“, одговори старина, „но и кад

бих ја хтио, Бог ми не дао! Кад му не могу ништа за

живота, барем бих памтио а кад виђу да ћу мријети

и да већ ни памтити не могу, опростио бих и змију

љутицу под каменом! Ја сам, синко, био на ситу и

под ситом, сваке сам муке обишао, осим што ме јошт

нијесу млини мљели. Опарени кашу хлади!“

А ђаче опет: „А да ми учимо свијет да се злотворима

прашта, да им се у замјену добра чини и за њих Бог

моли да их обрати на прави пут и да се добротворима

преокрену!“

А Радун: „И ви, моја дјецо, том памећу брзо

раскућити; упамтите што ви ови старац говори, а

ја, боже, то не дочекао!“

А ђак: „А ти, дједо, чисто злу смрт имати и душу

утопити том твојом памећу!“

Радун закључи: „Браните и праштајте вјештице, тенце и зле људе, да видите што ћете добити! Ја вам од те стечевине дијела нећу! Покри сироту за своју

срамоту.“

„Више ти, дједо, можеш за дан покварити пука, но калуђери поучити за годину!“, надода ђак пошто старцу окрену леђа, који оста махајућ главом.

313

При обједу углави игуман и Друшко да звона дођу у очи Арханђелова днева, како ће се окупљати

пук око њих, дивити им се и рећи старици која их је

приложила: „Покој јој Бог да.“

Мало затијем умру напријечац Бескућа и Враћен

(исти дан ка да су главили) од година и застареле

болијести. Као што се обично понавља кад напрасно

премине који прибранији чоек, и о њима се рече да

су их злотвори отровали како ће обезглавити которску

господу. Било је мита и истраживања, имале су

уходе доста посла и простора да раде и да лажу, док

се све одједном проспе глас како је ходио пред зору

један мрнар по воду на Пељузицу, пак срио путом

једну велику женетину голу и босу, црну ка Арапку, сисетинама преко рамена а рудијема косминама до више кољена, и да му је она рекла: „Идем у Котор

да прочистим град и оплијевим грађанство!“ Суд

прогласи да је та жена куга сарајевска, и нађе свједоке да причају и да се куну како су Враћену, прије нег

је издахнуо, изашли кужни петићи по животу, црни

као зрно змиочице, и напупуљила на димњама

поткожна човиља; а Бескући отекла кила под пазуом

као највиша диња, модра и набрекнута. Сажегу им

покућство, постеље, платна и аљине; дворове зачавле

да им није приступишта а трупље им изгоре у живом

клаку. Овом лажом и мајсторијом нови је провидник

затворио путове и постопице, забранио пазаре и окупе

и прекинуо међу људима сваки дотицај, мислећи

314

да ће тако најбоље са себе одбити сваку сумњу за опако дјело што је наумио урадити, и покрити га за

довијека копреном скровитости и заборави.

На мијешње Арханђелова днева зовне нови

провидник Друшка у сами мрак. Зачуди се Друшко

ненадноме зваћу у оно доба опће страхе, а јошт се

више удиви гдје му провидник пружа десницу да се

с њим ручи и догони му сточић да уза њ сједне, што

би много било да је владика. Рече му провидник:

„Друшко, до данас, а по данас господин Друшко!

Ја се радујем с вама и с вашијем породом из свега

срца. Прекјуче сам овдје стигао из Млетака и што је

рећ нијесам се још ни ситан напио которске воде, а

ево ме да испуним прву поруку за коју ме је овдје

послала госпоштина, мјести онога старца који што

с година, што с кратке памети није знао с овом

земљом управљати, ни цијенити оне људе који су

честимице прегоријевали животе и имуће на славу и

дику Светог Марка. Ви, господине, као чоек разборит

и искрен знате добро да ми Млечићи држимо ове

невољне крајеве за душу, да ову препуклу сиротињу

не поплешу Турци! Али су сви наши трошци и напори

узалуд, јер је турска сила већ одасвуд обухватила.

Боже дај да ја будем рђави пророк, али будите здраво, видјећете: Иванбег ће дочекати што и Скендербег, а синови Херцега Шћепана што и Стефан Лазарев! Али

док превлачки калуђери држе кључ Боке, с Верига на

Бигову, ми смо, Млечићи, овдје гости, а незванијема

315

гостима мјесто за вратима! Поздравио вас дужде и по мени послао вам књигу грамату, златнијема словима

написану, којом је обдарио вас и ваш посљедак, до

најпотоње капи крви, млетачкијем и которскијем

племством, да сте господин за довијека, а поклонио

вам четврти дио превлачке црковине да га сами

бирате, ако прегнете отровати превлачке калуђере

и тако ослободити ову вашу отаџбину од турског

јарма, што они раде да јој га напрте.“

„А како?“, упита Друшко, којему су се већ била

почела гријати уха.

„Ево како“, одговори му провидник, учан туђи

гвожђе док је вруће. „Сад кад сте се тобож помирили

с калуђерима, пођите сутра код њих и предајте им

звона, на помњиво ухађите гдје кухају јело свецу.

На сами празник, пред објед, изручите крадимице

и лонац овај прашак што је у овој мједеној кутији; отров је тако силна, да мора напријечац умријети ко год окуси из тога лонца. Кад будете при обједу, ви

посркајте од чорбе и очебрсните драчу од рибе да

се не би калуђери почем сјетили да се ви тога јела

либите. А кад они почну око трпезе замирати, а ви

бјежите с крај њих, прождрите укљувак прашка што

је у овој малој дрвеној кутијици, да вам ризичан

ублажи, а викните у вас глас – куга! Тако ће се

скупштина смести и свако бестрва побјећи. Кад се

ви (ако Бог да) повратите здраво и весело у Котор, ми ћемо вас окупати и под затвором држати цијелу 316

недјељу дана као да се тобож бојимо да нам кугу не унесете у град, а послаћемо броде да оборе манастир

да се куга закопа под оне развале. Кад изађете из

затвора предаћу вам, пред окупљенијем збором

властеоскијем књигу, прстен и примити свечано

вашу заклетву!“

Друшко благодари, прими обје кутије, пренесе

их у дућан и затвори под кључем.

Кад дође дома да вечера, срете га жена намргођена

и напућена, па скочи на њ да га пождере: „Нећеш

га већ изјести ђавољи залогај што ти га ја зготовим.

Помамио си се око звона и задужбина, као да си

саморан и истражник, а не на крду дјеце и у дугу

до ушију! Боље да красиш и покријеваш своју цркву, а не да ти жена и дјеца пуклопети скачу. Ево зла зима на кутњем прагу, а ја влачим љетне аљине, ка

да је Петровдан. Не идем ни у куме ни у друге него

сам се, кукавица за тобом, усјела на пепељаку да те

одрепана пред пуком не стидим. Остарих прије реда

и времена од труда што ми живот ломи, и од јада

што на срце слијевам од зрака до мрака. Одвалих

лопатице по сву божју ноћ на стативама да ткам

платно своје и туђе, тек да ти платном дјецу одијевам

а ужином храним. Прољећем сјејем лан, конопље

и себицу; љети трлим и предем; јесени сукам и у

нити удијевам; а зими по сву ноћ брдом ударам, цијевњаке мотам, вратилом окрећем, а ногама у подножје упирем, док ми за лопатице запре пријет, 317

а на ноге и на руке набрекну жуљи и мозуљи; а ти, јадо, јаде ти Бог да, манастире красиш!“

„И ја богме“, одврати јој Друшко, „по вас бијели

дан точим ракију, а обноћ ловим рибу; попуњом

скакве мразице, прострицом паломниће, скушеве

и шируне; ричком сапе, удицом зубаце, укљате, вукове и канџе; вршом муриње; омецем грује и крње; жегом љубљаје; остима сипе и оботнице! Но ће брзо пропојати друге тице, забијељети боља зора, да ћеш

се сама зачудити!“

А жена, надирући се да се смије: „Али си гдје

снио закопано благо? Црна ти памет за довијека.“

Друшко, корачећи по соби као изван себе: „Племић, властелин, црковни домаћин, ово ме чека прије Божића, а темељ сувише; пак ћемо бацити к врагу

мреже и стативе; теби ће жене руку целивати, а мени

људи капу слимати! Сутра ћу кројити код шавца

црвену доламу од најскупље чохе, а теби зелени

коретац од кадифе! Него се смилуј и испригај ми

које јаје, ако су и пости, ја сам трудан и гладан! Доста смо постили, преживали и заживали, па сад ћемо у

богатству пливати као жмира по уљу.“

А жена: „Проста лоза која је дала ту ракију што

си вечерас слио низ криви поток, и пара што се за

ту мученицу пребројила!“

„Блебећи ти и слути ка што си навикла“, рече јој

Друшко, „а ја ти кажем, вјеровала – не вјеровала, све

ми једно, да ми је дошла у провидура књига грамата, 318

златнијема словима, свако ка орах, и пише по њој да сам племић за довијека и да примим четвртину

превлачке црковине у дар а звона у већину, ако

послушам дужда који је прстом књигу притиснуо

тек да је јача, и којему сам мио као да сам му кроз

пупак испао!“

А жена: „Хајде спавај, шупљоглавче, па ћемо

се сутра наште срца разговарати. Да ти вјерујеш

млетачкијема људима?! А сваки од њих би те седам

пута жедна преко воде превео!“

Подрани Друшко да крца звона и да их превезе

под Превлаку; кад лађа у Вериге, скочи источњак да

све понесе, а море узаври као кључ у лопижи. Мрнари, видећи смрт пред очима, хтјели би да утопе звона да олакшају лађи бреме, а себи да спасе животе; но и то

није било лако, јер се лађа могла баш онда изврнути

кад се звона пренесу са средине на страну. У таквој

погибији рече старији возац: „Већ вода ријева одасвуд

у лађу да је нијесу вриједни тројица црпити а два

возити, пак ће се који час подушити; но бацимо са

себе аљине, зажмимо с очима и препливајмо Вериге

прије нег се лађа подуши и нас све пет понор, који ће

зинути, не повуче на дно. У Бога су пуне руке, ко зна да сви не изгинемо, замијенио дружину најгријешнији!

Нека се лађа и звона топе, све зло с њима! Ако који

од нас мрнара преплови, ми ћемо помоћу божјом

и нашом правостеченом муком добавити други

бродић; ако ли ти Друшко препливаш, добави друге

319

божје гласове, ови нијесу чисти тек их црква одбија, а Арандио послао из убаха силу небесну да подуши нас и њих. Ко се злијем дружи, да увијек кука и тужи!“

Но, или Друшко није умио пливати, или се од

запјенушенијех валова препао, или га је гризла

савјест а мучила мисао да су лађи теже кутије но

звона, стане да плаче и да се моли мрнарима да боље

завезу, док барем умину Вериге и затворе Лепетане, а

у томе се проспе у лађу један вал као низ жлијеб кад

млинар пусти с јаже скупљену воду. Стане Друшко

да се каје и завјете дава; Светоме Николи путнику, Громовноме Илији и Огњеној Марији, које светитеље топци у невољи призивају и завјетима мите, а кад

ставе ногу на сухо забораве, ако још и не похуле.

Пружи Друшко руку пут поднице да из ње извади

кутије и да их утопи у морску пучину, но се препаде

да ће то восци видјети, посумњати и причати, пак

сукрати руку. Све одједном, као по чуду, запљушти

киша као из мјехова, море пане а вјетар удухне, по

свој прилици с Жирега Жапља што се раствара с

ону страну Верига.

Око подна приспију под Превлаку. Скочи пук, пренесе и успне звона на звоник, која својијем громовитијем звуком навијесте Боци првом и

посљедном светковину осмог новембра на Превлаци!

Игуман каже Друшку да му је дошло писмо

из Котора од новог провидника, гдје га свјетује да

преглави светковину Арханђелову а пук да распусти

320

да се не би у толико мноштво просула болијест, која се и онако гдје-гдје повукује. Друшко се на то насмије и рече игуману: „Нико се више од смрти не боји што

господа которска, учна лежати у памуку и вуни, да

којега драчица не задједне. И мени су свјетовали да

амо не идем и пријетили, ако се здрав повратим, да

ће ме држати под затвором цијелу недјељу, купати

у оцту, кадити смрековијема зрнима да им тобож

кугу не унесем, а горе куге и срдобоље од њих нема!“

А игуман отповиједа: „Мој синко, боље је и њих

сносити но турски бич. Зло се трпи од страха горега!“

А један млади калуђер: „Господа жале мријети, јер им је на овоме свијету добро, а тамо на другоме Бог зна како ће им бити!“

А стари Радун што се примакао да упозна Друшка

лично, рече младоме калуђеру: „Коме је добро амо, њему ће бити тамо јошт боље; а коме је жље амо, као мени, њему ће бити тамо злосрећније!“

А игуман њему: „Шути, стари злослутниче и

зловарниче, вазда ли жље мислиш а горему се надаш!“

А Радун: „Кога је јела змија, тај се и гуштерице

боји. Небојшу изједе вук!“

Послије бдења и вечере свак полијега да спава.

Дали калуђери Друшку лијепу ћелију прозором

прам истоку. Кажу да Вукашин није могао цијелу

ноћ ока затворити, прије што је убио младог Уроша.

Друшко легне да спава. Но мјести сна осијени га

мртва страха, уздрхти му срце, затрепћу живци, а

321

по свем животу похмили србеж ка да је легао на мравињак. Скупи кољена до зуба, скучи се животом

ка повјесмо вуне, покрије главу бјељином, подвије

руке у пријекрст. Но чеса, свако око ка у вола? Опет

се пружи, окреће слијева на десну страну, с десне

на лијеву, потрбушке, наузнак, у покос; отежао му

покријевач ка планина, утонуле узглавнице до

најдоње поставе. Утули канђеоце, које скилијаше

пред приликом Богородичном, као да му је оно

криво неспашици. Но пошто удухне свијећу, затвори

махом очи, али му остане у њима нека стравична

свјетлост што се мијења и претвара: час црвена као

крв, час жута као восак, час зелена као гуштерица, час све три боје уједно као у дуги, а по њој слике грубе и наказне што се међу се боре, сукобе, мимоилазе

као муње небеске; док се све одједном прелију и

претворе у калуђере са сиједом брадом до појаса, с

камилавком и са сановником сваки. Призире му се

кроз оне тмуше да их гледа гдје редимице завиру

и умиру, ко наврат ко нанос, чује им лелек и гдје га

под тешкијем мукама куну и преклињу. Трља очи

предвострученијем прстима обојих руку, тек да оне

слике за зенице скине и распрши, но све што више

таре, оне се боље тиће и преображују у стравичнијема

створовима, као по бијелцу од јајета кад га жене

изруче у чашу и муте да врх њега гатају. Скочи с

постеље, грозничавом принаглицом тражи огњило, крем, усјеку, сумпор, цијели алат да зачне ватру и 322

ужди свијећу. Пошто се добро и добро измучи, упали канђелу стијењ, клекне пред иконом, стане да бије

прси песницама, да се каје и плаче. Дохвати угасне

кутије да их баци низ прозор, но му опет преовлада

страх да ће их наћи под његовијем прозором: „Ох, Боже и пресвета мајко Богородице!“ викне, „дај да час прије сване да прије пођем код игумана да му се

чисто исповиједим, да му предам проклете кутије, да му све редом кажем! Кучки бездушни на што су ме навели да продам вјеру, да пљунем у жђелу из

које сам ручао, да похулим на причешће, да изгубим

рз људски, да ми је име проклето и анатемнисато

док је год на свијету српског уха. Ископати овакви

храм гдје се Бог слави и мртви спомињу: разорити

овакви оџак што је сиротињско заклониште; отровати

оваково братство које би подичило једну краљевину?

Па кад? Сутра, баш сутра, на сами празник, кад

трипут коло небеско игра, кад се и баба сирота радује!

Смести оваки скуп, овакво весеље, да ме проклињу

хиљаде грла и праунуцима по грдилу казују. Какви

Искариот, какви Бранковићи, ја сам одвојио, ја сам

их почастио!“

Овако наријецајући као покојница, трене, ни

на томе ни на овоме свијету, но у некаквом мртвом

дријемежу, док се опет разабере, напије воде и обрати

гудалом наопако: „Халах сам страшивији од свакоје

дјевојке! Од чега сам се препао? Шта ме је осјенило

да лудујем као дијете јучерање? Добро ми рече синоћ

323

жена – црна ти памет за довијека! Погодила, тако ја здраво! Да ја жалим и браним калуђере ископанике

који су кренули да ми посунете отаџбину! Да ја за

њих прегорим темељ и племство? Да за њих останем

спрегнут под турском тељигом? Богме нећу, ако ће

ме ђаволи пећи и варити! А може бит да ме је Бог

навлаш одабрао да истријебим овакве гаде из ове

земље, прије нег је заробе у Турчина!“

У тому заспи као заклан; кад било пред зором, снијева му се гдје види пред очима Арханђелову слику, ону исту што је гледао слиту на звонима, а

којој се је завјетовао када се у Веригама топио, и

гдје она све виша и виша приближава се к постељи.

Хтио би да јој како гођ умакне, да се тргне од сна, да дохвати нож бјелокорац с чукља, но га Арханђео способи, притисне му деснијем кољеном димње, загрљуши га лијевом руком да му не да одушка, а десном махне са свом снагом да га мачем посијече.

Друшко постави лијеву руку да дочека мач, а десном

дохвати Арханђелу бедро да га тобож одбије од

трбуха. У тој страхи и муци облије га мртвачки зној, скочи с постеље, викне: „Дави ме Мијатова крв!“, дохвати нож, дожене му тилут до гркљана, таман да се закоље, кад чу звона гдје славе празничку јутрњу.

Баци нож, опаше дроб што га јошт једнако болијаше, отвори махом прозор и погледа пут истока. Бијаше небо покрио танки плави облак, на истоку црвењаст, а врх поља пануо чај над слеђену слану. Друшко 324

погледа уз поље и види гдје одасвуд около хмили пук к Превлаци. Ко носи прилог, ко завјет, ко пуње

и свијеће, ко трговину и сјеме, свак по нешто, а пред

свакијем буљуком крст сја, барјак вије, а поп пјева.

Дан, јавље и онолико хмилета распрше Друшку ноћну

страху, појуначи се, посоколи, стане да себе кори, да

се собом подругује о претрпљеној нотњој страсти.

Но је био у манастиру јошт неко што није сву

ноћ ни лијегао. Стари Радун, бојећи се да ће Друшко

упалити манастир, јер о отрови старац није имао

много појма, сву је ноћ клима пред Друшковом

ћелијом, шишем за пасом. Како што је чинио спонама

уковати Мијату гроб, тако је исто стражио Друшка

жива, а јошт строжије откад чу у ћелији неки покрет

и жамор.

Одмах за јутрњом уљегне литургија. Служио

је игуман самоседми, а пјевало тридесет ђакова

и чтеца. Црква превлачка прилично пространа; грађена на подобије крста су четири мраморна ступца посриједи на којијема је почијевао свод; није

могла примити оно мноштво окупљена пука, већ

су девет дијелова стојали гологлави на пољани. По

литургији изађе игуман крстом у руци и попне се

на узносито мјесто при пољани, а прам њега обрати

се скуп да види и чује. Игуман поздрави народ

празником, приповиједа му ко је манастир оградио, ко га је докрасио и данас обдржаје; прича чему је посвећен Арханђелу Михаилу, ономе радосноме

325

дану кад је крепост побиједила порок. „Арханђео је“, рече игуман, „образ добра, као што је враг образ

зла. Арханђелов златокруг знаменује вјеру, љубав и

надање, а вражји рози значе издајништво, мрзост и

очајање. Мач Арханђелов знаменује слогу, братинство, милост и кротост, као оштро оружије против вражије чељусти, која бљује распру, злобу и сујету. Ко таквијем мачем војује, побједа му је готова. Вага коју Арханђео држи у лијевој руци знаменује правду. Тешко ономе

кому на мјери претегну гријеси, за таквога није

будућност! Издајство је упропастило многе народе и

могуће, завист им брани да се разаберу и расвијесте, очајање довело их до тога да забораве прошлост, да се брукају са садашњошћу, да гледају равнодушно на

будућност! Мач Арханђелов приуготовљава народе

празнику мира, паски васкрсења. Данас жњеш што

си јуче посјејао, а приправљаш хљебац за сутра!

Тешко ономе који не сјеје, ни жње ни приправља, за таквога није будућност, он је осуђен за довијека плачу и шкргутању зубова5!“

Тек игуман сврши бесједу и благослови слушаоце, дигну се крсти. Првјенчио је као домаћин михољски барјак с крстом а врх њега позлаћена јабука, пак за

њим у порође сустопце један по један: грбаљски, рисански, новски, катунски, паштровски и црмнички; тер ђакони и пјевачи, а по стриједи игуман пред 5 Питам проштење што сам се усудио из дуге и предуге бесједе свог повједача пробрати ову руковет обрашљица.

Ако сам коме досадио, вјера му је да нијесам навлаш.

326

свештеницима; пак женске главе, и оне на буљуке: старице, мужатице, удадбенице и дјевојке. Гдјегдје која босонога, завјета ради; напокон кљасти, хроми, сакати, слијепи и многоврсне изнемоглице запучале су дугу пругу, која се протезала чак до цареве ливаде

усред поља. Ђаци пјевају хвале анђелске, калуђери

пјесму празнику, а жене народну попијевку, која се

и данас помиче а почиње овако:

Крсте носе, Бога моле,

а од Бога милост просе!

Као пред чудом, откад су се у Боку Срби станили, вишег одушевљења а бољег поретка није се могло жељковати.

Стари Радун, гронуо и овехчао, у толиком свијету

изгуби с очију Друшка. Тиска, моли, провукује се да

га гдје зазри, да му у стопе стане, но се је Друшко

украо крстима, омако скупштини, а пошао да прежи

и ухађе у кухињу. Нађе је пусту без никога, јер су и

кухари и момци пошли да гледају крсте, ко с пољане, ко са горњијех прозора, ко с врх звоника да љепше види а боље прича. Погледа Друшко на огњиште: на ватри кључа велики мједени котао од четири вједра, и у њега се вари риба, што се ваља и скакуће

по површини чорбе како је кад кључ гони или смота.

Обиде Друшко цијелу кухињу, гледа види ли га ко, слуша плешу ли чије стопе, примакне котлу проклету 327

руку. Хоће – неће, заже с очима, стисне срцем и изручи угасни прашак из мједене кутије усред котла, пак, бојећи се да то није доста, скопа мећавицу, ужене је у котао, такне му њом дно, пак објеручке стане

да мијеша чорбу како би се прије сваки грумчић

растопио и отров опријенула до једноме комаду рибе.

Поврати међавицу гдје је и била, пак да се нико не

сјети гдје је и што ради, тркне у цркву и умијеша се

међу пуком који се с крстима враћао.

По свршетку литије раздијели се скуп на буљуке

да благује, да тргује, да се пријатељ с пријатељем, а знанац са знанцем поцелива и за здравље упита.

Игуман са свештеницима, с кнежевима и с Друшком

сједне око велике трпезе, очита пјесму празнику, благослови поставу и наздрави гостима. Ђаци принесу рибу у великијем коситернијем жђелама; свак стане

да једе драговољно иза онолика пута. Друшко, посрка

и он двије три ожице чорбе и очебрсне драчицу рибе

као мачка.

Отац Максим заврати најпрви, пане главом у

бљуду и издахне мирно као тић. Остали помисле да

му је у грлу запала драча од рибе, но утолико замре

други м трећи, па десети и дведесети, да није било

одмака да се пита ни што им би. Падају и премећу се

сви редимице како је ко више заложио, или слабијега

жељуца био, или се расположенији налазио.

Ко јечи, ко рига, ко потхваћа, ко се од бола за

браду скубе, или по поду ваља, или главом о зид

328

удара; ко призива оца, ко матер, ко Бога, ко свеца.

Многи бјеже к вратима или јошт здрави или топрв

смућени, но их бол и смрт стигну баш при изласку, гдје их хрпа лежи, један врх другога, као кладе на посјечену лазу. Друшко скочи преко те хрпе, вичући:

„Куга! Чума! Бјеж ко може!“ И он се натеже да рига

да се тобож ко не сјети, али се је на то мало пазило, јер се свак забавио о свом јаду. Дође на пољану без капе; рашчупан, као да је сумао; узјаше туђа коња, заигра га у све четири, побјегне пут Котора повикујући: „Куга! Чума! Бјеж ко може!“

Народ се с почетка осуди и скамени. Нико не

зна да каже, а стотине залуду питају: „Што би, што

је забога?!“ Но кад чуше од Друшка да је куга, стаде

једно од другога бјежати, крити се, лучити, прати руке, молити Бога, обећавати завјете и задужбине, праштати.

У оној трлабуци и смјеши, страси и принаглици, једно

друго тура, куми, бручи, куне и преклиње. Неко тражи

жену, неко дјецу; неко пита утомах гдје је пречи пут; некому се чини да су га болови спопали, некому се од страха тужи; стотина их оста потрљано, а стотина

под ногама и копитама; док све одједном загруха

топ с млетачког бродовља, проспу се на манастир

гвоздена зрна као највиша тиква водењача: ужикане

кубаре као ракински котли, и многе друге паклене

справе, што им се, Богу хвала, у српском језику за

име и не зна. Пане звоник, црква порине, разоре се

и поваљају ћелије, станови, тријемови и појате, а сва

329

се зграда у мањи час претвори у гомилу крпатака, огорелина и развалина, као зелено борје под сјекиру.

Пук заборави кугу при топу, чудо при грдилу: од

чуме могу боловати и пребољети, а топу нема лијека.

Стаде бјежати у беспуће ка да му је за врат мач, без

реда, без да зна гдје иде, једно на друго ка овце кад

их звијере гони, не обазирући се ни на године, ни на

здравље, ни на женске главе. Тешко слабијему, као

Радуну, што оста згњечен тражећи Друшка шишем у

руци. Ако кому нога поплузне, или задједне, или се

спотакне, или пренемогне, стотина их викну: „Уби

га топ! Кукала му мајка! Придај ногама! Бјеж, ако

Бога знаш!“

Или Друшку у оној забуни није на ум пало да

окуси од онога прашка из дрвене кутије што би му

отров утрнуо; или му је у оно котрљање кутијица

дрвена из џепа испала, или, што је најприличније, дао му провидник непробитачни лијек, рог за свијећу, тек да с Друшком умре и успомена срамотнога издајништва: кад дође Друшко на мјесто што се од

тога злога днева зове Одољен, баш ниже Тројице, заврти му се свијест наопако, одебља језик, а уста осуше, пак стане збиља да рига и потхваћа. Надао

се свакако допријети Котору да се лијечи, пак је

коња подбадао свом снагом. Но му муке одоле, коњ

запре, рука с уздом клоне, једва сјаше и наклони

се на један кам, црн као зврст. Ту га спопану мука

иза муке као родиљу: грчи, протезавица и ропња.

330

Премеће се као брав од цркавице, као риба у просуљи док спушти погану душу проклињајућ сој

и коријен, час који га је на свијет дао, и сису што га је, проклетова, дојила. Дођу из Котора људи од суда, ископају рупу, сложе у њу Друшка мртва и коња жива, пошто их ганчима и кукама посмуцају, пак

их оба спале смолом, смудом и паклом, да коме

тобож куга не прионе. Над том рупом изникла је

злољесина и шмрљика, она врста дрвета о којему

се, кажу, Јуда објесио.

Зове се и данас Проклети кам онај крш на кому

је Друшко папке отегнуо. Мало ко у Боци да не зна

откуд камену тај злокобни придјевак. Но ако збиља

ко не зна, а он нека пита свог коњаџију, првом што

прође преко Тројице он ће му повиједати.

Овдје закључи мој стари повиједач овијема

ријечима: „Споменици добра као споменици зла

чине да народ памти прошлост и побуђује га да се

добријема диви и клања, а зле да презире и проклиње!“

Друшковица с породом, ако и не добије племство, а но прими на дар четвртину манастирскога, и доста новца тек да мучи.

Триста је љета кукавица вила, јеина гугућала

а паук своје мреже плео на пустош превлачкога

манастира, док почетком овога вијека нека побожна

удовица Ката Властелиновића Которкиња, пригради

нешто црквице да ту канђело гори и да се по једном

на годину чује Божја служба.

331

Друшко је био себи зли пророк кад је рекао оцу Максиму у которскоме суду: Ко с ђаволом тикве

сади, о глави му се ломе!

332

ГОРДЕ

или КАКО ЦРНОГОРКА ЉУБИ

У Црмничкој нахији, при обали Скадарског

Језера, уточено је село, зову га Сеоцима, гдје се људи обично баве орањем и рибањем. Подну села, при

самој води, бијелила се земаном пространа и висока

кућа, одвојена и осамљена као кула, у којој је живио

стари Спасоје Лекић са ожењенијем сином, унуком

и јединицом кћером.

Био Спасоје у Сеоцима по јунаштву, имућству и

чоеству најприбранији постојбник; гозбен, оприонуо

о госту са срцем и душом; вјеран, погинуо би за

друга и страна путника; богобојазан и правичан, судио би сеочанима својом штетом и дангубом у најзамршенијим размирицама.

Једно вече на измаку прољећа, кад су дневи

најдужи а припек сунчани најострији, хладио се

Спасоје пред кућом под густом врбовином. Све

одједном чује плеску коњскијех копита, окрене главом

пут села и види грозд коњаника гдје језде низ брдо, а

кад дошли на раскрсницу, сјашу и сврате у њега дома.

Скочи са шјела и приступи им на сусрет да види откуд

му гости. Упознаде архимандрита Дебељу Баранина, који му претстави два ћесарева чиновника, Пернета, четника коњаничког, и Шенпфлуга, поручника 333

пјешачког, и помоли га да им упушти горњи под куће, гдје би неколико дана провела, док премјере

околину и дубину језера. Стари се Спасоје обесели

гостима „да шта нова из свијета чује, ако и нема

пристојна стана за таква лица“. Коњаџије и слуге

растоваре и изнесу пртљагу на горњи под куће и ту

путници вечерају и преноће.

Кад било у зори, подрани Дебеља, пробуди Спасоја

и одведе га при самој обали језера, код једне раките

што је у оној пјешчини разгранала. Таман сунце

помолило иза хотскијех планина да попије чај што

је обноћ прекрилио воду језера, сједну два старца

по пијеску један според другога, те редовник заче

да говори:

„Ако нијеси од кога досад чуо, а ти чуј сад од

мене радосни глас! Приспје угодно доба да Турчин

очисти ногу с ове стране Средњега и Црнога мора, и

да пође послије толико туге и невоље откуд је у зао

час по нас и дошао! Удружили се ћесар и Мошков

да сломију ђаволу роге, да тријебе кугу из крштена

свијета, како ће једном пропојати звона над црквама

и Бог се јавно славити. Владици Петру на Цетиње

дошла у то име књига грамата од православне царице

Јекатерине, написана растопљенијем златом; а ћесар

Јосиф, сиротињска мајка, растурио о Савину дневу на

сва четири вјетра објаву, у којој пише: – Наумио сам с Божјом помоћи, избавити турскога ропства крштене

народе, који стењу под тељигом Отмановићевом, и

334

угостити их пићом слободе, гојидбе и богатства што већ уживају моји људи. Донио објаву наш једновјерник

и земљак, а ћесаров храбри војсковођа Вукасовић, дрнишки Срб; а уз њу благо, џебану и заиру што је за војске, да и ми, колико смо вриједни, потпоможемо

ћерати врага, нек му међу нама нестане трага! Ти

се добро хоћеш с везиром скадарскијем Махмутом

Бушатлијом; знаш лијепо да се је он одавна одметнуо

султану; пођи к њему и нажени га твојом мудрошћу и

меденијема ријечима да се и он удружи с ћесарем и

Мошковом, да тријебе троскот из крштене земље, пак

ни њему неће бити на празну. Ухвати ш њим вјеру, како

ће му слободно изаћи на диван ови ћесареви људи са

мном уједно, ако му и нијесам премио; нека прими од

њих дарове што му шаље најстарији цар на свијету, и

новац што је за потребе пак, нека се ш њима договори

и уговори како га Бог учи. Ако да срећа да се стече

оно што одавна очекивамо, и нама двојици неће бити

наште руке; потомци ће наша имена уписати у златну

књигу домаће повјеснице, а нека што би стекли души

рај! Ко погине за вјеру и отаџбину не умире никад!“

А Спасоје њему:

„Бог те чуо, оче; вазда ли се добру надаш; благо ти

здрављу и старости на лијепој ли си нарави; а у мене

је срце прозебло, као пупак у прољетној смрзлици! Ево

трипут иза мојих дана да су се такве наде јаловиле

а јаче притезала ужа несретној раји. Разварао сам

се и очајао, пак да све очима видим, то чему се

335

надаш, тешко би вјеровао. Голем је био наш гријех, о оче, кад се не могасмо у четири вијека откупити ни очистити крвавом покором! Инглези ослободише

црнце и поганце, а нашој браћи по крви и по закону

пута стежу! Но ћу ја свакако поперити ово труло

тијело погибији, не тобож с тога да ме потомци мртва

помињу и припијевају, него да оставим земљи мира

а напретку славе. Ти лијепо знаш какав је Махмут, напрасит, крутан, невјеран, а све сања што не може бити. Бојим се тијем ћесаревијем људима; ако им се

што ружно догоди, рећи ће опаки свијет да смо их

ми два издали и врх њих мито примили; остала би

на нас сумња и грдило да смо тобож погазили вјеру

и гостопримство; пак бих волији видјети плам наврх

куће, него ли оставити пошљетку срамотно име! Ко

у поштењу умре, он је вазда жив! Него знаш која је, нека ти дарови и то благо остану у нас дома, пак ако се ови ћесарови људи погоде с Махмутом, нека он

исти пошаље брата Имбраима да му их прими. Ко

се чува, тај се и учува!“

А Дебеља њему намрђен:

„Поклисару се глава не сијече! Ако се уортачи

Млечић с ћесаром и с Мошковом, као што и хоће, Турчину је зазвонио пошљедњи час! Ти си, Спасоје, преживио! Ја сам се надао наћи у тебе старо срце и да си готов, како што си био прије, прегорети вјери

и домовини живот и имућство, а ти ме ево страшиш

да умрем прије нег ми од Бога дође. Не слути, море, 336

злу; ни коби народно надање у осудноме часу! Божја воља сложила кршћанске силе да попну над Јасофијом

часни крст, а ти нешто мудрујеш и слутиш, као да

смо ми сви оћорили. Није Турчин оно што је прије

био, него му се обила зла, ударила кола низбрдице!

Тиква пође на бунар сто пута, а једном се разбије!

Свака сила за вријеме! А што говориш да не носимо

у Скадар новац и дарове ћесареве, то би разлогом

увриједило охолог Махмута, који, иако је лаком и на

благо гаман, неће га доћи прихваћати на црногорску

земљу. Та ти, Спасоје, не ваља!“

Стари Лекић умукне, као ко се није обикнуо

редовницима препирати. Архимандрит га дохвати

за десну руку и стисне му је највишом снагом у

знак непреломне вјере и послуха. Спасоје се покори

свештенику и пољуби ону руку што је његову стезала, пак тркне дома, зовне сина и унука да порину у воду домаћи чуњ, и пошто се опреме и оружају, завезу к

Скадру низа брзу струју. При кретању, Спасоје одвоји

архимандрита и пришапће му: „Немој ми се наругати

што ћу ти рећи! Остављам дома двије женске главе

код страних гостију. Ти знаш какав је наш пук, танак

и зломисаон; пази да ми се какве ријечи не дигну, да

не погинем из темеља. Ја се, оче, више бојим сеоске

него ли божје, јер ћу се Богу молити пак ће ме и

помиловати, а пред селом капица ми не помаже, ако

ћу их слимајући седмеро на дан дријети!“ Дебеља се

насмије и укроти Спасоја, назвавши му добар пут.

337

Војници ћесареви, што их је Вукасовић по избору са собом довео, знали наш језик и свакој

људскоти дорасли. Тек се Спасоје од краја одвезе, почну премјеривати обале и дубине језера; рисати околна брда, луке и затоне; рибати у шкрапама и

рибницама; а купати се у бистроме вододотоку, да

им дангуба не додије, а љеност не преодоли.

Него је Горде била прелијепа! Навршила шеснаесту

годину, није је било друге колико је Црне Горе и

Приморја. Осредњега струка, вита као јела, црнокоса

и остроока, с гривном зубова као да си јој их дјељао

и низао од слоновијех, бијела као снијег а румена

као зора ведра дана; зачара својом дивотом младога

Шенпфлуга. Није се усудио гиздави поручник ни

погледати камоли задјести Спасојеву кћер; али

све је могао јадом прегорети, но кад један дан

Горде, окоћена и нарешена, пође у село на шједник

другарици Зорки, а сине као Зорњача у прозорици, не могао срцу одољети, но убезочи и приступи Гординој невјести и упита је од прве би ли га Горде

узела. Камила, жена освијесна, стаде да момка

одбија као попа од проскура: „Није се Горде гојила

за такво лице, пак би ти се брзо додијало. Она неће

поћи него за Црногорца, да ш њим пород изведе, који

ће бранити отаџбини крило, да мужу у рату мијеси

и носи брашенице а на ранама привија. Прођи се

ти Горде, иако те часком зачарала; вас је двоје Бог

у зачећу раздвојио.“ Но се поручник не предава од

338

прве, већ јурише и другом и трећом, јер му је Горде снове разбијала; док се Камили ражали, видје да

није шала нег врућа глава, пак напути поручника

да се настави Дебеље, духовника мудра и поштена, еда би он како год склонио Гордина оца да је даде Шенпфлугу, и да прими вјеровно обиљежје; јер се

она, Камила, не би о томе свекру отворила да би јој

чоек поклонио царево благо.

Да је невјеста заовици повјерила испрос, неће

нико ни двоумити, а јошт мање кад чује да се је од тај дан Горде крила и уклањала, како се неће сусрести

с младим поручником.

Једно вече намјери се Шенпфлуг с Дебељом на

шетњи. Кад дошли на врх бријега да се одморе и

опочину, сједну на два камена прам истоку, како

ће се нагледати рајске љепоте Скадарског језера.

Бијаше сунце острмило к западу да огране наше

постојбнике, а озраке му на истоку гонили шјени

уз арбанашке планине. Дебеља упита друга што је

рећи да је ево неко доба шјетан и замишљен, изгубио

одједном весељасту ћуд и хитрину духа, као да га је

што задјело. Да угледаш, шетајући у беспослици по

запуштеној њиви, гдје је некуд при крају расцвјетао

поносити љубдраг, залуду би мислио читав вијек како

је ту заклицао; јесу ли га људске руке усијале јали

пресадиле, или му се сјеме омакло тичјему кљуну, или га је каква вјетрушина довила, или ко при нози уио; не би никад право угонетнуо ни до истине допро.

339

Тако и ја не умијем да погодим, је ли намјерно, или за зачети ма који разговор, или по наговору Камилину, пало на ум старому калуђеру да зачне с поручником оно питање, што је Шенпфлут једва дочекао.

„Оче!“, преговори Шенпфлуг натегом и прескочке.

„Има на овому кукавном свијету душевнијех рана, које позлијеђује зазор и тајност. Откријеш ли их поштеној души, искрену пријатељу, олакшају ти и

бол им се ублажи. Ја сам јединац у мајке, прилична

бића а боље наде. Млад сам ушао у војничку службу, и њом обашао колико је ћесаревине, док ме је судба до овдје довела. Никад ме није прије сад оплијенило

женско око; или је то до удеса, или се нијесам сусрио

с оном која би ми срце занијела. Дођох у Сеоца

да покушам и ту људску муку у својој најжешћој

оштрини. Горде ми је срчаник ишчупала; не говорим, јер јошт нијесам ш њом прозборио; не гојидбом, јер је сирота није имала; но љепотом, скромношћу и

онијем женскијем поносом што узвишује жену над

чоеком. Чини ми се да бих ш њом мирно провео

свој вијек, чини ми се да је она нешто моје без чега

немам покоја ни живљења, друга моја половина у

коју ми треба прелити душу из ове што јој је отежала

и обужила. Нијесам дијете, ни каква варалица, но

роб безазлене љубави! Ако се Горде не хћене са мном

здружити, а ја ћу с црном земљом! Не хћене ли узети

војника, ја ћу се претворити ратаром, и рибаром, плести котац који јој и отац! Не хћене ли да живимо 340

овдје, е не може одољети пучкој предрасуди, свијет је простран двома душама које се љубе; није славе

ни обилности, које би могле накнадити супружну

љубав, што претвара чемер у мед, невољу у богатство

а жалост у радост! Склони се, оче, испроси ми Горду у

оца, да ју заручим прије него ли к Скадру отпутујемо; смири узбуркану ми душу, а избави ме пашје смрти.

Оца не знам, умро је прије нег сам прогледао; примам

тебе мјести њега; ућеши ме и обрадуј!“

Дебеља, вјешти и хладни старац, отповиједа му

лагано:

„Ти си, синко, припео на високо а окитио рајским

цвијећем оно што се мени види просто и наравно. Је

ли што више него да се ожениш као остали људи, осим

ако си наумио са мном у манастир да те постригнем?

Твоје су ријечи племените и, ако ме не вара вјештина

свијета и вијека, одговарају ти срцу и разуму. Пак

иако те је љубав занијела и у твому младому срцу

клицала, јер ти је приспио рок да платиш природи

дуг, надам се да ћеш у њој постојан остати, јер би

друкчије свој вијек у пакао претворио. Ти си, као

учеван чоек, до данас проучио нарав горштачку

и првобитне обичаје овијех становника, и чудио

се чисто разлики која их од вас раздваја. Да Горду

вјериш пак развјериш, уцвијелио би ње дичну кућу, која те страна угостила; очупао сиједе власи једног поштеног старца, који је слави твог господара изложио

погибељи свој и живот своје породице; погазио би

341

со и хљеб што си у тој кући осмочио, а искубо из Божјег перивоја красни цвијетак што је створитељ

намијенио доброј срећи, људскоме напретку. Ја бих

погинуо животом, а ти, кад би и жив остао, залуду би

живио; пратили би те срам и гриза до гроба. Отвори

очи и дођи у себе! Ако се уздаш у своју постојаност, без које љубави нема, шљедуј срдачному нагону, кајати се нећеш; не ли, прођи се Горде као живе ватре! Кад је Спасоје отпутовао к Скадру, није се бојао Махмутова коца ни конопца, него вас гостију, да му

се образа не дотакнете. Чувај ми поштење као твоје

влашто, а мене ево да те послужим!“

У младоме поручнику узмути се крв, удари зној

низа чело, а зенице окрену на сузу:

„Да те нијесам оцем прозвао, твоја сумња о

моме значају била би ми погибељна уврједа; но као

родитељу и богооцу не могу него да ти љубим руку

и свештенством закунем да је проженеш из твога

срца, као недостојну оца и сина!“

Дебеља загрли Шенпфлуга и пољуби међу плавим

очима; пак се поврате кући, зазријевши, каткад и

нехотице, осијев мјесечног уштапа, што је на истоку

обасјао да раждене нотње тмуше.

Кад глас допаде владику Петра на Стањевићима, обичној му љетици, да ће мимо њега и без његова знања ћесареви људи на договоре и уговоре к

скадарском везиру, стаде да се тому путу пријечи

из петнијех жила; једно с тога што му није могло

342

бит угодно да Вукасовић с Цетиња без његова знања чиња договор с Махмутом, црногорскијем крвником

и одметником, а друго што, познавајући круту ћуд

невјернога везира, побоји се животима својих гостију.

Пошаље по Вукасовића да му устимице изјави свој

страх и јед. Но се Вукасовић огради и оправи старијом

наредбом, коју је сам Бечу измамио.

„Знам ја“, рече владика при растанку, „како је

та наредба дошла и како ће се вршити. Цијели дан

не бих ти набројио издајничка дјела Бушатлијеве

колијевке, откад је за српску несрећу шјела на

скендерински сенџет, него ћу ти само напоменути

шта је твому господару химбено урадила. Чоеку

је повјесница најбоља учитељица! Кад Евгеније

Савојски преоте султану српски Биоград и земље до

планине Шаре, те Арсеније Баица пресели у Сријем

из Рашке боље и боље Србе, а Рашку прориједи и

скоро опусти, како ће се по њој Харнаути ширити

и лећи; наведе бијес војводу Пиколомина да се

удружи Махмутовијем прадједом, да тобоже скупа

покоре Арбанију и Румелију. Довео му Бушатлија

десет хиљада Малисора, те обје војске пријеђу Шару

и шљегу у Скопљачко поље, гдје се цио дан биле

против султановијех јаничара; пак у одсудноме часу

везир скадарски, обичним вјероломством, окрене

оружје против ћесаревијех војника, који остану

међу двије ватре, и мало их утече с војводом кнезом

Холтштајном! Оваквијем срамотнијем издајништвом, 343

без примјера у свјетској повијести, добије Бушатлија помиловање султаново, однесе вам ратну благајну, одере до кошуље мртво трупље падших витезова, а ш њима погној скошвачке ливаде. Овако ће се, ако не

и горе, сад прилучити! Мислиш ли ти, Вукасовићу, да је Махмут тако прост да вјерује е се ти ш њиме договараш без мог знања и шјета; и да је тако луд

да се надати може е би могао шјести над Зетом и

мирно је уживати док моје братство влада Црном

Гором? Прођи се ти тога пута, а отпиши Бечу да

сам те ја ш њега сврнуо, да горе не урадиш. Не

хћенеш ли ме послушати, ја ћу опрати руке, нити

ћу да знам за рђаве пошледице што ће за собом

повући тај несмишљени чин. Чоек обавијештен, полуспашен!“ Вукасовић одговори да је он као војник дужан ослуживати старије наредбе, и да му није

слободно без зле среће претресивати како би боље

биле; пак при поласку додаде: „Свакако чекам час

по час пуномоћника Бруњарда с потањим наукама

како да се владам.“

Пети дан приспије из Скадра Спасоје, весео

као ко мисли да ради о спасу домовине и цијела

крштена истока. Донесе Дебељи и дружини му вјеру

Махмутову да му изађу слободно на диван; здраво

дошли, здраво пошли; с даровима бечкога ћесара и

са везировијем уздарјем.

Пернет обавијести Вукасовића да је уговорио

састанак с Махмутом, а Вукасовић му отпише да

344

шљегне са Шенпфлугом у Будву, да се ту удруже с Бруњардом, пак сва три да наставе пут к Скадру.

У толико Дебеља својом мајсторијом склони

Спасоја да заручи Горду с поручником. „Промисао

божји“, рече Дебеља Спасоју пастирском бешједом,

„навео двије кршћанске душе да се саставе и једна у

другу прелију, уочи препорођаја источнијех народа; да им се вјенчане године набрају даном у којему сине опет часни крст на истоку; да им буду вјенци

новом везом међу несретњим истоком и узгојеним

западом, а брак четворокрајна стијена кршћанској

слободи у невјерним странама свијета.“

Спасоја, пуна народног поноса и божјег страха, облију сузе; па кад срце одуши, рече Дебељи: „Оче, ја ћу дати Горду теби, пак ако ћеш ш њом и у

јаму! Ти си пастир што веже и дријеша, погледај може

ли мимо црковне поћи хришћанка за латинина да не

утопимо душа док ослободимо источне кршћане, а

нека што би ме мориле сеоска укорба и пучка поруга!“

А Дебеља смијехом: „Прођи се, Спасоје, тога, тако био жив ти и ко ти је мио! Латини вјерују што и ми, него се бојим да је у обојице вјера смалаксала.

Једнокрвну браћу раздвојили себичњаци и славољупци, како неће од нас бити никад ништа до јадишта и пепељишта. Бог је дао да се војници и мудраци

не осврћу на потанкости вјерске, што су охолост и

надмудрост протурила тек да се брат од брата лучи и

личи, а забавља међусобном мржњом. Нека је жена

345

шљедбеница мужевња, пак ће муж одговарати Богу и народу за њепоштење и душевност. Одива удата, сусједа назвата; кад јој у роду свијећа гори, у дому јој се не види што муж своје не ужеже.“

Стисне се Спасоје у рамена, потрчи дома и убије

јунца да почасти зета и наречене кумове Дебељу и

Пернета. Шенпфлуг прстенује Горду, а кумови је дарују; пак сви скупа проведу весело дан, пјевањем, колом и гуслама, а красно црмничко вино и прибранија

риба језера китили пирни сто. Шенпфлуг желио је (а

ко не би?) да му вјереница сједне за сто барем међу

кумовима, него се Спасоје опре свом домаћинском

власти. „Кад је, сине, дома поведеш, нека ти ваздан

уз крило сједи, али Црногорка под вјером неће с

вјереником хљеба јести, барем гдје ју отац гледа.

Нећу ја земаљски адет ломити, да ме Црногорци по

прсту кажују!“

Путници се разиђу: Дебеља оде низ Суторман

у Бар, а два официра шљегну преко приморскога

ждријела у Будву, наредивши Спасоју при кретању

да их дође шести дан укрцати под Скадар.

Поп Антоно Којовић Будванин пише у своме

дневнику како је све могуће чинио да одврати

госта Бруњарда од скадарскога пута, опишујући му

невјерну и опаку ћуд везирову; и већ га је био склонио да одустане, кад приспију Пернет и Шенпфлуг из

Црмнице и донесу му глас да су с Махмутом вјеру

ухватили и да могу слободно Скадру путовати и

346

везиром се састати. Тад не би већ размицаја, но њих сва три отпутују 4. јунија 1788. морем к Бару, гдје се удруже с Дебељом и наставе пут к Скадру.

Сутрадан по дошашћу изађу поклисари пред

везира. Причек и дочек били необично уљудни.

Послије поклона и поздрава, и пошто су се сви пет

насркали црне грке кафе, а уз њу палили на око дуге

чибуке арбанашког духана, поче Бруњард, препредени

дипломат, да говори напорито: „Зулум јаничарски, насиље спаија, прождрлост ага и необуздана самовоља свакога муслиманина прам крштеној раји: цркве

разваљене ил’ обатаљене и оцкврњене; звона опучена

или у топове преливена; свештеници прогнани

или објешени; грабеж младежи да допуња хареме; несигурност живота, имућства и поштења; ропство, прогонство ил’ умор сваког бољег и бољег кршћанина; склониште милостива срца двају најсилнијих владара на свијету, апостолског цара и православну царицу, да под крсном сијенком избаве крајне пропасти шљедбенике Христове вјере на истоку. Обоје њих

налазе се у рати Отмановићем, не тобож да му преотму

земље и државе топузом присвојене, ни да освете ил’

обнове падше краљевине, но да поставе крај патњи

кршћана и нечовјечному владању мусулманскоме, јер је плач уцвијељене раје до Бога доштао! Ти си, везире, старином Словинац као сви бегови по

поноситој Босни, јуначкој Херцеговини и угасној

Рашкој, иако су вас зле пригоде нагнале примити

347

ислам да уштедите животе, господство и иметак. Ако се падиша ујачи, све ће вас покорити муслиманској

соји, или из темеља ископати. Окани се ти њега, буди на руци племенитој задаћи мога господара, а тијем притврди старинско достојанство, јер ће брзо

ново доба просинути, па кога није на дио, крив му

је дио!“ – Махмут, чоек крвава ока, груба погледа, отресна говора, пробешједи претворно: „Чуо сам како су се, ево сад година, састали у Керсону, при

увору ријеке Днијепера, твој ћесар и мошковска

царица и ту уговорили, руку на руку, да прожену

Турчина из Јевропе; да пошјеку што не покрсте; да

обнове у Станболу грчко царство а окруне два унука

Јекатеринина, једног круном Констадиновом, ако је

нађу, а другому да скују нову под именом краљевине

Дакије, бугарскијем и влашкијем земљама. Босну, Херцеговину, Шумадију и Рашку притиснуо би ћесар, а Црна би Гора добила све до Шаре. О свачему се господа договарала и договорила, и нашла свакоме

мјеста у новоме колу, осим мени и моме другу. О

старосједиоцима и старокућићима нијесу се господа

споменула колико ли ни ланског снијега! Заборавила

да сам ја Црнојевић и законити господар Зете и

Скендерије: прво сам господство нашао у колијевци, а друго ми је поклонио султан Бајазит дједу Станиши кад се посунетио. Пак мјести да дођете у мене, пођосте најприје да љубите руку калуђеру цетињскоме, који

ми донекле шједи на дједовини. Трпим султана с

348

невоље, јер се бојим горега зла, да ме силом не крстите, што би по мене горе било него ли да ме посјечете.

Но ако ми нађете у ускрснутијем државама мјеста; ако ме притврдите на старој столици; ако ми се у вјеру не дирате; ја ћу се до краја одметнути султану

и повући за собом сву Малисију, нити ће из моје

области ни момче ни коњче султану у помоћ. Но

ако то не утврдимо црним по бијеломе, јер се људи

за језик вежу а говеда за роге, уклоните се с овијех

крајева, ето вам пространа мегдана око Дунава на

глаткој равници. Не хћесте ли, наћи ћете гроб гдје

се слави надате! Прођите се топца, кад му нећете ни

можете помоћи, да вас не повуче са собом у дубоку

пучину. Ви се бијете с Абдул Хамидом с обијести, а

ја ћу с витешке невоље!“

А Бруњард њему: „Тебе је, честити везире, неко

навлаш преварио, како ће те прије ископати. Плаћа

султан своје људе, који живе под твојим истим

кровом, да ти јаму копају како ћеш у њу суновратити.

Није истина, осим твојих устију, да је мој господар

склопио са царицом мошковском онаки уговор

какви теби и наши и твоји злотвори докажују. Кад је

Енглез наћерао султана да навијести Мошкову рат, а

царица Јекатерина дигла оружје на обрану погажена

кршћанства, није могло бити апостолскоме цару и

краљу да мирује и остави тако дичну славу царици

православној, да се сама стара о крштену свијету.

Уговор што је мој господар склопио са Јекатерином

349

не смијера на преотимање султановијех земаља, пак ни на коју личну корист аустриску, осим тежи дичној слави ослобођења кршћана на истоку, нек су

им ујамчени и обезбијеђени живот, вјера и поштење.

А за нестале државе, које су погинуле не знајући

собом управљати, неће пукнути пушке ни наше ни

мошковске. Сваки народ има такву владу какву си

заслужује! Ако су Власи, Бугари, Срби и Грци вриједни

сами собом управљати боље нег су им знали стари, они

ће сами добити своју неодвис без туђе крви и новца.

Тешко ономе ко чека из села смок! Једно је вјера, а

друго је господарство. Ми ћемо за прву жртвовати

пошљедња војника, а за друго нека се свак узда у се

и у своје кљусе! Ја дакле нијесам облашћен од свог

двора с тобом уговарати друго осим ово што чујеш: да ћесар, ако побиједи, неће се са султаном мирити док тебе и твоме пошљетку не учврсти везирство над

Скендеријом, а то онда кад би ти пристао уз ратне силе, и примио 50.000 дуката да се војни спремиш. Ако не хћенеш тако, а ми ћемо откуд смо дошли, харни твом

дочеку, а жалосни што нам се посао изјаловио. Боже

дај, да се од нас двојице нико не ускаје!“

Слакоми се Махмут на дукате, прими дарове и

новце, потпише уговор како га је Бруњард склопио, пак дарује госте, а ћесару пошаље џевердан златом окован и чит леденица у чистој срми на уздарје.

Сутрадан испрати везир поклисаре до дно пазара, да их боље увјери својег искреног пријатељства.

350

Хтио је Бруњард да се враћа истијем путем којим је и дошао, но преодоли мнење Шенпфлугово, којега

је нешто к Сеоцима вукло; а Дебеља додаде да је

љепше и прче путовати к Цетињу са Сеоца, него ли

преко дуждеве земље. Утолико био дошао Спасоје су

два чуња да путнике прихвати и превезе под Сеоца.

Укрцају се у један поклисари са Спасојем, а у други син и унук Спасојеви, са слугама, пртљагом и даровима.

У прозорици 9. јунија 1788. приспију лађе под

Сеоца. Таман кад хћеле да умину затон гдје је сељачка

рибарица, једна чета турска обори на њих огањ из

пушака. Погину сва три ћесарова чоека, слуге, восци, Спасојев син и унук, а стари Спасоје, који је свијем путом држао џевердан у руци, испали га на бусију

и убије четобашу Мустајбеговића, пак скочи у воду

и преплије на крај. Турци напану опушћеле чуњеве, убију Дебељу, утопе мртве љешине и опљачкају чуњеве, па кукавним славодобићем завезу к Скадру, да прије донесу Махмуту глас срамнога издајништва.

Спасоје дође на угасни дом полунаг и жив; сједне

на кутњи праг, наклону главу на длане пак почне

кукати и лелекати у вас глас да би камен проплакао.

На кукање дотрчи снаха му и кћер, тер им каза

пусти глас и помоли их да пођу изрибати убијене

и утопљене комаде, јер на њих, женске главе, неће

Турци палити, ако су још ту.

Жалост материна за јединцем сином свему је

свијету опћа, али никаква сестра на свијету не жали

351

брата што Црногорка. Но је у Црној Гори и околним мјестима гдје Срби живе зазорно удовици плакати

мужа, камоли не би вјереници заручника.

„Нећу ја тамо, ни судио Бог“, викне поражена

Камила свекру, „да ми реку Сеоцкиње да сам

убезочила и пошла мужа плакати, камоли би

Горде брата, да јој зли језици придигну да тужи

вјереника; тад би себи срећу затворила и сиједе

их плела. Ко би преслушао сеоску укорбу и ругу?

Остале би обје за уклиња, свако би нас попљувао

и од нас очи окренуо, материна и сестрина жалост

трну прам сеоском пријекору, кад им син и брат

погину уз мужа и вјереника, гдје би пошле да не

пођу, гдје би шјеле да не шједу, што би рекле да не

реку, прекукале кукавице! Него пођи ти, несретњи

старче, окаштрени храсте, купи село, изрибај и

погреби тужне убијене утопце, али ми сина, љуту

невидовну рану, укопај одвојено и далеко од оца, а

мужа ми раздвој од осталијех љешина, да се пођемо

црне кукавице, самохрана мајка и сестра безбратица, изгрепсти и убити над смрзлим комадима!“

Уцвијељени старац, гологлав и рукама наклоњеним

на боковима, окупи сеоску мобу, изриба и на крај

испотеже крваве љешине, све осим Шенпфлугове, коју не може наћи; укопа три ћесарева чоека у једну гробницу, слуге и восце у другу, сина одвојено и

подалеко у трећу, а унука чак под врбовину. Дођу

трећи дан свештеници, очитају опијело, прекаде

352

гробље, и пренесу тијело архимандритово у Брчеоски манастир, гдје га свечано укопају.

Кад Камила и Горде дођу расплетене и порушене, прва на синовљи, а друга на братин гроб, одјекују брда и долине од лелека и јаука. Пошто су косе остригле

и гробље натопиле крвљу из образа, приспију сеоске

покајнице и омотају главу Камилину црним убрусом, злокобни биљег кукавна сиротовања. Обије, и невјеста и заова, пренемогну од бола и јадиковања, па кад

ноћ обавије земљу тмастом авином, дођу прескубене

и полумртве на угашени дом.

Имала Горде у селу искрену и вјерну другарицу и

пријатељицу, дар божји, веома риједак у данашњем

пријеварном свијету. Кад дође Зорка Горди на

жаловање, разбирала је пријатељицу сумњом да

ли је збиља Шенпфлуг погинуо, или гдје на крају

испливао, или га Турци заробили и к Скадру повели.

Горде убечи црне очи у пријатељицу, и комад је

мотрила да трепавицом не трене, а кад могла ријеч

зачети, рекне:

„Зорко, од тебе не кријем ништа, драг ми је био

они момак; била бих кукавица ћора да га нијесам

никад видјела, а тако остадох слијепа од брата и од

вјереника! Пак да му се снага нађе, и да га укопаше

као остале, просте ране; ходила бих барем мраком да

му називам добру ноћ; бацала крадимице цвијетак

над слеђени гроб; пазила да не дође звијере да га

откопава и кости му разноси. Не смијем кукавица

353

од стида питати је ли га ко видио мртва, сужња или топца, јер би ми рекло село да сам заборавила брата

и прегорела га вјеренику; тако не знам, жалосница, хоће ли га рибе разнијети или Турци Скадар окитити лијепом му главом.“ А Зорка: „Знаш ли што ћемо? Ја

ћу преноћити у вас, као да те ћешим и разабирам, а

кад буде глухо доба ноћи, завезимо се у рибарскоме

чуњу, пак пођимо да га тражимо у воду жегом.“ А

Горде њој: „Мучи, Зорке, кукала, куд бисмо од срамоте

кад би нас ко видио? Невјеста би ме прождрла, а

отац заборавио домаћи ископ при тој срамоти! Не

тобож да се ја већ надам зелену вијенцу, то је мене

минуло, но што бих од села?“ А Зорка: „А што ти је

стало за село, кад не сумајеш удавити? Сједи на овој

пустошини, пак живи за мртва Шенпфлуга! Боља

вјереница преминула сокола, него ли жена окићена

ћука!“

Кад ноћ превали другој половини, а мјесец

утоне у морску пучину, украду се кући двије цуре

црногорске, пошјеку у шуми сухо пруће пак ш њим

сплету дуги жег, омотају га узицом а наклоне на

гвозденој решетки. Зорка се изује и угази у воду пак

вјешто расидри и привуче чуњ крају, те се у њ обје

укрцају и одвезу до рибарице. Кад дошле на мјесто

гдје је погибија била, упале жег да им луча воду

расвијетли, а да помисли рибари су ко их види по

језеру пловити. Зорка је возила лагано с крме, а Горде, главом приклоњеном под самијем жегом, мотрила 354

у бистрој води, е да зазри вјереников труп. На оној нотњој љетној тишини, у тихој локви језера, кад су

тмуше земљу притисле, а свако живо спава, двије

се младе Црногорке возе по води да нађу убијена

странца; чаровни и жалосни призор! Да је Шенпфлугу

ускрснути да види како љуби непитома Црногорка!

Чуњ се споро окреће; сад на десну, сада на лијеву; како га је гонила водена струја, или широко весло с крме; а осијев зубље позлатио пред њим пространи

околиш као највише гувно. Мртви мук влада на

води и на суху, каткад прекинут млатом весла или

кријештењем кријесавца у шуми.

Зорка, да јој се не задријема, заче помукло да

пјева жалосну пјесму и ш њом да нариче несретњу

судбу несуђених заручника:

Мртав лежи под ранама Јово

Вјереници главом у скутима!

Љуто плаче лијепа ђевојка,

Сузе рони, у лице га љуби:

Аох, Јово, моје несуђење,

Нит’ пољуби, нити ме загрли!

Аох, Јово, на устоку сунце,

Рано ли ме бјаше обасјало,

А брзо ли зађе за облака!

Аох, Јово, на истоку сунце,

Брже ли ми очи искапаше!

Аох, Јово, и срце и душо,

355

Што ће црна земља радовати!

Аох, Јово, мој сиви соколе,

На вјеру ти крила саломише

Клети Турци, од Бога платили!

А Горде викне: „Не наприје, Зорко, тако те не

пратила моја срећа! Залиле ми сузе очи да не видим

ништа, пак се бојим да не уминем утопца.“ Зорка

умукне, пак домало радознана упита Горду: је ли

се кад с вјереником стајала и разговарала. А Горде, не дижући главе с морске пјене, нешто од стида, а нешто од страха да не умине вјереника: „Јесам, јаох мени, циглом једном, и то пошто ме је у зли час прстеновао. Ја сам га вазда умињивала, но се

једном десисмо у уско код појате, оно исто вече пре

што ће кренути на зли пут. Бјаше се одио у бијелу

доламу, модријем гаћама а калпаком на глави, као

да ће пред цара изаћи; а мач му звокоће о калдрму

као туцањ о звоно; висок као копље, плавијех коса

и очију, румен као јабука, бјаше га дика погледати

зорна и прикладна, хћаше да ме пољуби, а мени

ударили пламови уз образе, као да ме вас свијет

гледаше, па га заклех срећом да мирује ако сам му

мила. Стаде да ме кори гдје сам тобож дивља, и рече

ми (зло ме нађе кукавицу!) да ће ме испитомити и

на књигу дати тек се врати из крвавога Скадра, а ја у

то побјегни као срна пред ловцем, да ме ко не види

гдје ш њим говорим!“

356

„А дође ли ти кад на сан?“, припита Зорка, окрећући веслом као мећавицом.

„Дође, сестро, мало прије што ће погинути. Бјах

кренула с невјестом да на Виру купујемо обућу, кад

ево га гдје низ поље коња језди, ознојен, мледан а

уцрнио као земља. Кад се к нама примаче, не зазове

добро јутро (зло ми јутро!) него ли промуклијем

гласом рече да му је у нас узак стан, и да хоће свакако да ме води на Вир у љепши и пространији. Пружи

с коња руку да ме дохвати и одведе, но ја се бацих

невјести су обије руке о врат да ме не пушти. У тому

се пробудим дркћући и вичући од страха, и сад ми

се кожа јежи кад помислим како грдно изгледаше, а вас дан ме пратила у памети она стравична шјен.

Убезочих и казах снитву невјести, а она се намрди

и замисли, пак ми рече: „Бојим се зла, да му нови

стан на Виру не буде гроб у језеру!“ А Зорка: „Или

везирова тамница у Скадру!“ Све од једном викне

устрављена Горде: „Стан не вози... ево га... жив је...

пружа ми руку да га извучем,... кукала!...“

Зорка баци весло у чуњ, тркне код Горде, пак се

обје прегну до паса да су им носови воду лизали, а убече очи у језеро да боље виде. Лежао утопац наузнаку укочен као мраморни ступ, десном руком

ошапио главу а песницом захватио бич плавијех

коса; лијева му почивала на прсима; блијед као

пртени руб што вода ожваће; на усницама насјела

крв модра као броћ, кроз коју се блијескају бијели

357

зуби; очи полузажете, којима су зенице у главу утекле; а на образе пала риба да му очи пије а месо

штрба. Зорка, хитра као змија, смакне уже са сидра, пак му спушти крај до дна воде и њим дотицује Шенпфлугов образ и чело, а разгони рибу и онако

обумрлу и смушену на оној зубљи, пак повукује уже

по животу утопљенога, еда би се пренуо и дохватио

га. Празна нада, што заслијепи очни и умни вид!

Шенпфлуг је мртав!

Цуре испотежу уже па га опет у воду спуште у

двоструко на замци везано, те замчицу подметну глави

мртваца док му је испотежу до под шију, и провуку

под оба пазуа. Било дно плитко и глибљиво, да су се

цуре могле помагати пљоснијем веслом да омотају

ужем Шенпфлугово тијело, а и љешина била трећи

дан олакшала и готова да исплута на површину. Кад

су тако вјешто обавиле ужетом мртви труп и стегле

му узао, намакну га на палац од крме, углобе весла

чуњу на бокове, пак завезу свом снагом да прије

крају допру; а како би брже бродиле а да их нико

не види, окрену низа струју к једном пустом затону.

Но се чуњ споро возио с бременом по крми, а у томе

с хотскијех планина духне јутрњи источник, који

с прва заруди па узруја воду, и већ почели валови

прелијевати у подушену крму. Док је жег горио, цуре

се нијесу животу препале, него снажније упирале

веслима и ломиле набрекнуте таласе. Но кад им жег

догори тер облада црни мрак, обје се свлаче и једанак

358

у воду скоче да препливају на крај прије него се чуњ подуши. Зорка је носила у зубима сукњу и кошуљу, а Горде заборави на аљине и на стид голотиње, те дохвати уже десном руком, а лијевом плива крају

да довуче и укопа мртва заручника. Љешина је у то

испловила на површину, као да олакша цури бреме.

Но по несрећи вјетар забјесни, а валови набрекну јачи

и чешћи ближе обале. Не хоће Горде да пушти уже, него се мори и дави да прије љешину крају довуче, док јој се уста напуне воде. У тој муци што би омела и уплашила највјештијег мрнара, хитра Црногорка

намакне уже себи о раме, а почне пливати објема

рукама, и већ се била крају допримакла, кад је све

одједном ошмрк смота, свали и мртву при крају

избаци. Зорка приступи да помогне другарици извући

мртва вјереника, кад ли што нађе? Горду слеђену

као камен, с конопом о врату! У то зора раствори

окно, да кроза њ промоли с руменим лицем. Тужна

Зорка, пуна жалости, стида и страха, навлачи мокре

хаљине, убере лишћа с врбовине да ш њим покрије

голо тијело ојађеле пријатељице, пак тркне до Спасоја

с пустијем гласом. Спасоје похита на обалу и нађе

мртве зета и кћер омотане једнијем ужем. Јунак се

скамени, подвије руке у пријекрст, гологлав а перчин

му покрио чело до очију, пак стане укочен да мотри

оно двоје утопника, у које је полагао дику и покој

своје старости. Пошто их је онако мукло загледивао

доброту четврт сата, рече Зорки, која држаше у

359

свом скуту мртву главу несретње другарице, очи јој љубљаше а косе глађаше:

„Нека се врши божја! Да је мој ископ прост и

благословљен, ако се над овим безазленим трупљем

оснује вјечита слобода моје отаџбине и цијела

кршћанства на истоку!“

Спасоје укопа зета и кћер у једну гробницу; учини

им покајање мјесто свадбе; узме Зорку (добру и вјерну

Зорку!) у кћер и с њом удомазети једног Црногорца, да га стара негују а мртва часно укопају. Па кад баци на оно трупље прегршт црне земље, викне:

„Моја дјецо! Кад није било суђено да се здружите

на овоме свијету, Бог вас удружио и упокојио на

другоме!“

Зорка је помњиво њивила ружу и љубицу око

гроба несретнијех заручника, и чувала да их звијере

не откопа и кости им не разнесе.

360

СУД ДОБРИХ ЉУДИ

ГРАБЕЖ ДЈЕВОЈАЧКИ

Пред црквом сјела данас на месне

покладе двадесет

и четири умољена кмета.

Толико је у ствари, да је Голубу X. заробио Вуко

Ж. кћер Видосаву и тридесети је дан вјенчао у турској

земљи, па сад сјело коло да мири зета с тастом.

Голуб. Господо, часно сјели а поштено устали!

Имао сам, као остали људи по гријеху, једну кћер

од прве жене. То ми је, за моју срамоту, издворила

покојница у шест година те залуду складна житка.

Цура настала прије рока, тако је бијах, да опростите, разблудио као нигђе отац кћер. Штедијах је од труда, од вјетра, од влаге, и држах (а ово ми је срамота рећи) као мало воде на длану, а гојах као славуља у златному кавезу. Тек приспије мужу, насрну просиоци одасвуд, као да јој сјаше Даница на челу, или освићаше под главом мираз. Толики просиоци нису ме ни најмање

узнијели, нити сам се од ниједнога понио, нити

од какве силе одбио, већ сам настојао, да је дам у

добро, да јој буде лако као је код мене, и да ми није

предалека, већ да је могу виђати барем по једном

даномице. А сад ми се ругајте гђе лудујем!

361

Кметска глава. Не руга, Бога ми, нико ко је рађа.

Голуб. Рече ми брат залуду: „Чувај је, да ти уз многе просиоце не плете сиједе уз огањ. Соколу је

да лови, а препелици да се чува.“ Стани ви то тако

једно по године. Баш кад бијаше залуду навршила

четрнаесту, понесе је гријех у сунчани заход да топи

бостан за кућом; мјесто заклонито на пушкомет, а

уточено као у провали, да не можеш чути из дома

да те ко с њега зове из свег грла. Ту ти је Вукац запао да шићари од зоре, док му срна паде сама у чељуст.

Дохвати је он за руку, црн му образ био као је мени

с њим, а убрусом притисне јој уста да не вика. Ја

мислим да јој је одвојио сваку кост од кости, док је

кући довукао.

Да сам имао девет синова, свакога као Рељу

Крилатога, пак да сам их све девет то вече у једну

гробницу сложио, не шћаше ми срце бити жалосније!

Удрих да плачем по кући као мало дијете. Кад нестане

суза, стадох мислити што ћу? Да покликнем братство

на преузим, свак ће ми се наругати што сам забављао

толиким просиоцима, а корити као да сам је хтио

навлаш јевтино удати. Да пођем сам у поточ, рози

врх рогова. Да се жалим царскоме суду, упропастит

ћу тобож зета, изгубити кћери нарок и затворити

је кући за довијека. Пошљи ви ја попа пред зором

да рече Вукцу на духовну, нека ми поврати робље, а ево му по сто пута божје вјере, да ће бити ђевојка његова, нека је води мојим благословом и огласитом

362

свадбом о Јурјеву дне. Не шће да вјерује, но ми је држа под страхом и затвором мјесец дана, пак

најпосље зајми је преко границе, те се тамо некако

привјенчају крадимице, брука их знала, као је мене

с њима. Да се је сјетила чија је кћи и што је женски

образ, шћаше се самодавити прије него пусти попа

да јој стави на главу вијенац без очина допуштења.

Сад ето им га тамо, што ко ђеља пред њим пада!

Тресем од њих скуте и рукаве; нећу да их знам и

познавам као кћер и зета, а оставићу им проклество

на самртном часу. Но тражим да ми Вукац намири

паром чељаде с моје земље заробљено, и срамоту

коју ми је нанио кући. Ако ми се јутрос и наметнуо

зетом није другом, већ га дужим за три мртве главе.

Не осудите ли овако, а ви кујте одивама синџире да

их спутате, јер по данас неће ниједне свати повести, кад види свијет да се може пропријеко.

Вук. Ја тонем у црну земљу, кад помислим око

чега се је оволико образа окупило. Господо! Остао

сираком у повојама, мати ми се не шћеде преудати, но истроши лијепу младост око мене, док ме оволико подњиви. Кад се дочепам оружја, на ум пане ми да

идем у свијет на течење као остала наша момчад.

Сузе и молбе материне ометоше ме кући. Више се

бојах њезине клетве него ли грома небескога. Кад

виђе да се на пријекладу останих, како ће ме боље

усидрити, стаде да ме дању и ноћу преклиње да се

женим. „Има, рече, у Голуба X. те чудно чељаде, но

363

шаљи ујака да ти је испроси, док си на вријеме.“

Учини ми се тешко просити ђевојку коју нисам јошт

оком видио. А гђе да је видим? Казаше ми да ће

на Спас водити ђевојачко коло о Спасову дне. Ту је

зазрех први пут; па другом након године пред зору у

цркви, на ускрсну јутру, гђе се причешћује. Оба пута

угледах је у мало, као срну кад је штенад гоне. Учини

ми се прикладна. Помолих ујака, да је пође просити.

Након мјесец дана ево једно јутро у нас ујак и каже

ми да се Голуб нијећка. „Ја“, рече „не забављам, ни

дао Бог, твому ли сестрићу, наша се кућа с његовом

доста пута сватила, но је село далеко а у ђетића

добара много и много труда, а моја кћер није раду

навикла, пак ће ме зет корити да сам га замакао“.

Оно јесени пођи ви ја у свате Милану, и ту је

трећом угледам у колу пред младожењином кућом, кад

приступисмо с невјестом. Ако ћете ми се и наругати, ту спазих да јој нисам мрзан! ( Кметови се посмјехну).

Угријем главу да друго не мисли, те се наставих једне

жене да с њом поразговорим. Трајали договори, ја

мним, пуна два мјесеца, док најпосље уговоримо да

је водим дома. Ту, господо, није било силе већ наше

добре воље. Кад жито приспије жњетви, превине

класје, па ако га не пожњеш, обруни се и проспе само.

Доведи ја невјесту дома и предади је матери на

сахрану. Својим оружјем смрт учинио сам себи, ако

сам је већ видио мојим оком, док се нисмо вјенчали.

Боље је свекрва стражила, него ли да је код своје

364

матере сједила. Кад дође поп да је враћа ја бих готово смекша, но се она оца препаде, објеси се секрви о

врат, а плачући рече: „Прије ћу се самодавити но

оцу на очи изаћи.“ Сад ми је жена вјенчана, а Голуб

таст. Знам да сам му дебело згријешио, али што ћу

сад? Пушка пуче, барјам прође! Немој, Голубе, да се

с нама народ руга до краја, но пригрли и помилуј

једину кћер, сироту без мајке, а са мном како ти год

драго, ако нећеш никад ни добро ти јутро, Вуче!

Кад они два изађу, кметови стану да суде.

Најстарији кмет по годинама. Чусте ли Голуба

куд је окренуо? Али ја мислим свакако да је склон

миру сад, кад је збором одушио. Није њему кћер криво

урадила, већ он кћери кад јој је бранио да се удава.

Ко може уставити косе и нокте да не расту? Нарав

је нарав, која се обуздати не да. Ја видим лијепо на

Голуба да једва чека да је помилује и загрли, но се

боји да га пук не прекори, пак је припео ствар на

високо. Ја бих да их поцеливамо и помиримо.

Други кмет. У нас се Срба увео зли обичај, да се женимо крадимице или кавгом. Ако се овој рани

лијека не нађе, зло велико. Сваки од нас има сестара.

и кћери од удаје, нити их можемо затварати ни давати

првому који их проси. Истина, каже Вукац, нисам је

ни прстом такао, али је уграбљеница нарок изгубила.

Грабљеницу и распуштеницу ко би узео? Ја бих га

баш судио за три мртве главе, пак ако ће му их пунац

опростити, то ти га њему. Није шала дохваћати туђе

365

ђевојке на путу и силимице вјенчавати! Но се у памет, за једнога Бога, да ово домаће зло искоријенимо, док смо на вријеме!

Трећи кмет. Ја мним да сте зашли с пута. Вукац

каже, да је био с ђевојком у договор да је дома води.

Ако је то истина, ту ја не видим ни силе ни грабежи, већ добре воље. Него је призовимо да каже како је било, пак ако су се из договора стајали и дружили, нек им буде са срећом; нашла лопижа заклоп!

Други кмет. У нас је ријеч, кад је кому слаб разлог – свједок ми жена. Видосава не смије данас казати

но како јој је мужу мило, и како су се договорили.

Не знате ли женску ћуд! Да јој је руке везао наопако

и до дома камџијом био, она би га данас пред нама

бранила. Што вам хоће такви свједок, него да нам се у

брк смију. Ако су се збиља договарали, то је јошт горе.

Премамити дијете од непуних четрнаест година да

без очина допуштења пође за њим невјенчана и без

старога свата, то је дјело срамотно. Није тому цура

крива, не , но је крив ко је навео да бјежи са очина

огњишта за туђим момком. Ја бих му бољи био и мање

га судио, да је силом одвео, него ли што је мамио и

вара? Женска је глава дугокоса а краткоумна, лако

је на свашто навести. Но данас дајте пуку изглед, да

смирите хиљаду отаца што у страху живе, чекајући

час по час да им се пород с пута граби, или намами.

Најстарији кмет по годинама. Посље смрти

није кајања. Да Видосави није био Вукац по ћуди, 366

она је имала кад с крај секрве утећи и у род доћи.

Код толиких просиоца, била је дужност Голубова да

кћер стражи. Није шала забавити десетињи момака.

Но пристаните на ту моју, пак их помиримо јавно на

овому мјесту, а они су у потаји најбољи пријатељи

као таст и зет. Ако Вука устражи царски суд, ми се

у то не мијешамо. Данас је Голубу милији Вуко но

који му драго од нас двадесет и четири. Голуб је

лијепо знао, да му ми нећемо зета глобити ни међу

њима свађу и мрзост увјековјечити. Што пође једном

низ воду, то се већ уз њу не повраћа! Ево нас лијепе

ките, па ћемо с ове стопе Вукцу у свате, а у Голуба

на ручак. И њему и нами части доста.

На ту пристану двадесетина, пак призовну

странке преда се.

Најстарији кмет. Голубе! Да ти је било лијепо, није чисто, ми ти сви вјерујемо који смо на ђевојке.

Али сад шта ћемо да радимо? Вукац је теби јутрос зет, а ти њему таст. То је црква завезала, а ми не смијемо одријешити, а и да смијемо не бисмо. Над двадесет и

четири слимамо ти капе ( устају сви са сијела) за ове младенце који су те наљутили, и молимо те као мудра

чоека да скротиш срце и да их примиш и пригрлиш

као своју ђецу, а ево ми сви данас у тебе на част да их прстенујемо и да помолимо Бога, да кад ти дође ред

мријети, да те они у земљу својим рукама сахране.

Ту Вуко и Видосава пољубе Голуба у руке, пак сви

скупа пођу на ручак да заручнике прстенују.

367

Садржај

Čitaocima! ..............................................................................5

ШЋЕПАН МАЛИ

Приповијест црногорска

средином осамнаестога вијека ..............................7

I ШЋЕПАН ЛИЈЕЧНИК И ЉЕКАР ....................................7

II ШЋЕПАН ЦАР ................................................. 18

III РАТ И БОЈЕВИ ............................................. 31

IV СМРТ ШЋЕПАНОВА ......................................... 47

ПРОДАЈА ПАТРИЈАРЕ БРКИЋА

Приповијест за времена

Малога Шћепана ....................................................... 57

КАЊОШ МАЦЕДОНОВИЋ

Прича паштровска из

петнаестог вијека ......................................................85

369

СКОЧИДЈЕВОЈКА

Приповијест паштровска измаком

петнаестога вијека .................................................105

I ВАРИЦЕ .................................................................105

II ИСПРОС .......................................................116

III МЕДИНИ И БУБИЋИ ......................................130

IV СКАДАР .................................................................142

V РОТАЦ ............................................................155

VI СКЕНДЕР-ПАША ...........................................172

ПОП АНДРОВИЋ, НОВИ ОБИЛИЋ

Приповијест паштровска друге

половинеосамнаестога вијека ..........................183

I ВРАЖДА .............................................................183

II ПОКАЈАЊЕ........................................................196

III КРВ ......................................................................207

IV ПАША ПРЕКО ПАШТРОВИЋА ....................214

КРАЂА И ПРЕКРАЂА ЗВОНА

Приповијест поборска нашијех доба .......225

370

ПРОКЛЕТИ КАМ

Приповијест грбаљска

крајем петнаестога вијека ..............................237

I ВЈЕШТИЦА И ПОКЛОН ...............................237

II КОТОРСКИ СУД СРЕДОВЈЕЧНИ ..............246

III ИСПОВИЈЕСТ ............................................264

IV ТЕНАЦ ........................................................284

V ПРЕВЛАКА ...........................................307

ГОРДЕ

или КАКО ЦРНОГОРКА ЉУБИ .............................333

СУД ДОБРИХ ЉУДИ

ГРАБЕЖ ДЈЕВОЈАЧКИ

Пред црквом сјела данас на месне покладе

двадесет и четири умољена кмета ...........................361

371

Сабрана дјела Стефана Митрова Љубише

Књига 2

Приповијести црногорске и приморске

Уредници

Радомир Уљаревић

Мила Баљевић

Александар Јерков

Издавачи

ЈУ Народнa библиотека Будве

Ободско слово, Подгорица

Штампар Макарије, Београд

За издаваче

Мила Баљевић

Дејан Мићић

Мирослава Уљаревић

Дизајн издања и илустрације

Сарадња на италијанским и

Наташа Матовић

немачким текстовима

Шејла Џидић

Прелом текста

Николина Шурјанац

Дарко Ђуровић

Александар Костић

Наташа Матовић

Библиотекарска подршка

Лекторско-коректорским

Драгана Јанковић

тимом руководила

Маја Шаховић

Свјетлана Манигода

Сања Пејовић

Штампа

Невена Лукинић

Ободско слово, Подгорица

Лола Стојановић

Тираж: 500

373